ЧЕРНІВЕЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И 

20 квітня 2021 року                                                                                

м. Чернівці

справа № 727/3178/20

провадження 22-ц/822/390/21 

Чернівецький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Половінкіна Н. Ю.

суддів Владичана А.І., Одинака О.О.

секретаря Паучек І.І.

з участю представника позивача ОСОБА_1 , представника відповідача ОСОБА_2 

учасники справи

позивач ОСОБА_3 

відповідач ОСОБА_4 , ОСОБА_5 

за апеляційною скаргою ОСОБА_5 на рішення Шевченківського районного суду м. Чернівці від 18 січня 2021 року, головуючий у першій інстанції Смотрицький В.Г.

ВСТАНОВИВ:

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

ОСОБА_3 у квітні 2020 року звернулася до суду з позовом до ОСОБА_4 , ОСОБА_5 про стягнення заборгованості.
Зазначала, що 01 вересня 2016 року надано ОСОБА_4 позику в розмірі 56000 доларів США та 4000 євро з терміном повернення до 01 січня 2018 року, про що ОСОБА_4 надав розписку.
ОСОБА_4 зобов`язання виконав частково, повернув 4500 доларів США.
Керсте- ОСОБА_6 та ОСОБА_4 укладено договір про реструктуризацію заборгованості від 8 лютого 2018 року, за яким позичальник зобов`язався повертати борг частинами щомісячно відповідно до графіку, а саме по 1000 євро щомісяця з лютого 2018 року по травень 2018 року, по 1000 доларів США з червня 2018 року по серпень 2022 року та 500 доларів США у вересні 2022 року.
ОСОБА_4 з грудня 2019 року не виконує договір про реструктуризацію боргу.
04 лютого 2020 року звернулась до ОСОБА_4 з вимогою про дострокове повернення боргу в розмірі 33500 доларів США.
Посилалася на те, що ОСОБА_4 на час вчинення договору позики перебував у шлюбі із ОСОБА_5 , за час шлюбу залучав ОСОБА_5 до своєї підприємницької діяльності, позичені кошти подружжям ОСОБА_4 та ОСОБА_5 використано для набуття 05 травня 2017 року земельної ділянки НОМЕР_1 в садівничому товаристві «Верховина» площею 0,0389 га, 12 травня 2017 року земельної ділянки НОМЕР_2 в садівничому товаристві «Верховина» площею 0,0423 га, 13 травня 2017 року земельної ділянки НОМЕР_3 в садівничому товаристві «Верховина» площею 0,0429 га.
Просила стягнути солідарно з ОСОБА_4 , ОСОБА_5 на користь Керсте- ОСОБА_6 гривневий еквівалент 33500 доларів США згідно з офіційним курсом валют, встановленим Національним банком України станом на дату прийняття судом рішення.
Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Шевченківського районного суду м. Чернівці від 18 січня 2021 року позов задоволено, постановлено стягнути солідарно з ОСОБА_4 та ОСОБА_5 на користь ОСОБА_3 заборгованість в сумі 939755 грн. 40 коп., судові витрати по сплаті судового збору в сумі 9529 гривень 10 копійок. 

Короткий зміст вимог апеляційної скарги

ОСОБА_5 в апеляційній скарзі просить рішення Шевченківського районного суду м. Чернівці від 18 січня 2021 року в частині стягнення в солідарному порядку з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_3 заборгованості за позикою та судового збору скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким у позові ОСОБА_3 до ОСОБА_5 про стягнення в солідарному порядку заборгованості за позикою відмовити.

Скасувати заходи забезпечення позову, застосовані ухвалою Шевченківського районного суду м. Чернівці від 08 травня 2020 року, у вигляді накладення арешту на земельні ділянки, які належать ОСОБА_5 . 

Узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу

Зазначає про недоведеність ОСОБА_3 використання коштів, отриманих за договором позики, в інтересах сім`ї ОСОБА_4 та ОСОБА_5 . 

Вказує, що розписка ОСОБА_4 не містить зазначення подружжя ОСОБА_5 та цілі, на які отримана позика.

Вважає, що висновки суду про набуття ОСОБА_5 майна за кошти, отримані ОСОБА_4 за договором позики, є припущенням, судом першої інстанції не враховано наявності у ОСОБА_5 доходу від власного бізнесу.

Власником приватного підприємства «Медичний центр «Меднеан» та приватного підприємства «Меднеан» є ОСОБА_4 , хоча власність у статутному капіталі набуто за час шлюбу, судом першої інстанції не встановлено, чи укладений ОСОБА_4 та ОСОБА_5 шлюбний договір.

ОСОБА_5 , звертаючись до суду з позовом до ОСОБА_4 , Товариства з обмеженою відповідальністю «Цецино Скайлайт» з участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Глобус» про визнання права власності на Ѕ нерухомого майна, скористалась своїм правом на судовий захист.

Узагальнені доводи та заперечення інших учасників справи

У відзиві ОСОБА_3 просить апеляційну скаргу ОСОБА_5 залишити без задоволення.

Мотивувальна частина

Позиція апеляційного суду

Відповідно до правила, встановленого ч.1 ст.367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно роз`яснень, які містяться в п.15 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 жовтня 2008 року №12 «Про судову практику розгляду цивільних справ в апеляційному порядку», суд апеляційної інстанції при перевірці законності й обґрунтованості рішення суду першої інстанції може вийти за межі доводів апеляційної скарги згідно з частинами третьою та четвертою статті 303ЦПКУкраїни лише в разі, якщо буде встановлено неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення. За цих умов апеляційний суд перевіряє справу в повному обсязі й зобов`язаний мотивувати в рішенні вихід за межі доводів апеляційної скарги, проведення перевірки справи в повному обсязі.

У разі якщо апеляційна скарга подана на рішення щодо частини вирішених вимог, суд апеляційної інстанції відповідно до принципу диспозитивності не має права робити висновків щодо неоскарженої частини в мотивувальній, ні в резолютивній частині судового рішення, а в описовій частині повинен зазначити, в якій частині вимог судове рішення не оскаржується.

ОСОБА_5  рішення Шевченківського районного суду м.Чернівці від 18 січня 2021 року в частині стягнення з ОСОБА_7 на користь ОСОБА_3 заборгованості в сумі 939755 грн. 40 коп. не оскаржується.

Колегія суддів вважає, що апеляційна скарга   ОСОБА_5 підлягає задоволенню частково з наступних підстав.

Задовольняючи позов ОСОБА_3 до ОСОБА_4 , ОСОБА_5 про стягнення заборгованості, суд першої інстанції керувався положеннями ст.526, ст.1046, ст.1049, ст. 1050 ЦК України, ст. 60, ч. 1, 3 ст. 61, ч.2, 4 ст.65 СК України та вважав 

що підлягає захисту право ОСОБА_3 у спосіб стягнення з ОСОБА_4 та ОСОБА_5 грошових кошті в сумі 939755 грн. 40 коп. солідарно.

На обґрунтування таких висновків суд першої інстанції зазначив, що ОСОБА_4 не виконано зобов`язання за договором між ОСОБА_4 та ОСОБА_3 позики від 1 вересня 2016 року з повернення грошових коштів в сумі 33500 доларів США, ОСОБА_4 отримано від ОСОБА_3 позику в інтересах сім`ї та використано грошові кошти в інтересах сім`ї, тому ОСОБА_5 відповідно до вимог ч.4 ст.65 СК України вважається зобов`язальною особою (боржником) по поверненню боргу.

Водночас судом першої інстанції встановлено, що грошові кошти ОСОБА_4 використано на погашення заборгованості за договором між Публічним акціонерним товариством «Комерційний банк «Глобус» та ОСОБА_4 кредиту від 11 жовтня 2012 року №60/ФКЛ-12 та інших кредитів.

ОСОБА_5 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_4 , Товариства з обмеженою відповідальністю «Цецино Скайлайт» з участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Глобус» про визнання права власності на Ѕ нерухомого майна, в якій зазначала, що Публічним акціонерним товариством «Комерційний банк «Глобус» та ОСОБА_4 укладено договір кредиту від 8 червня 2012 року №35/ФКЛ-12, за кредитні кошти придбано майновий комплекс, що розташований по АДРЕСА_1 , разом з чоловіком сплачувала щомісячні кредитні платежі.

Відповідно до частин 1, 2, 5 ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судове рішення наведеним нормам відповідає в частині.

Обставини справи, встановлені судами першої та апеляційної інстанцій
Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_4 та ОСОБА_5 зареєстровано шлюб відділом реєстрації актів цивільного стану Заставнівського районного управління юстиції Чернівецької області 10 травня 2008 року актовим записом №27.
ОСОБА_4 вчинено розписку від 1 вересня 2016 року, за якою ОСОБА_4 отримано від ОСОБА_3 грошові кошти в розмірі 56000 доларів США та 4000 євро, які зобов`язався повернути до 01 січня 2018 року.
ОСОБА_4 зобов`язання виконав частково, повернув 4500 доларів США.
Керсте- ОСОБА_6 та ОСОБА_4 укладено договір про реструктуризацію заборгованості від 8 лютого 2018 року.
Відповідно до п.2 договору позичальник визнає, що згідно з розпискою від 01 вересня 2016 року отримав від ОСОБА_3 позику в розмірі 56000 доларів США та 4000 євро з терміном повернення до 01.01.2018 року.
За змістом п.3 договору повернення позивальником позики здійснено частково в розмірі 4500 доларів США.
Відповідно до п.5.1 договору позичальник зобов`язався повертати борг частинами щомісячно відповідно до графіку, а саме по 1000 євро щомісяця з лютого 2018 року по травень 2018 року, по 1000 доларів США з червня 2018 року по серпень 2022 року та 500 доларів США у вересні 2022 року.
04 лютого 2020 року звернулась до ОСОБА_4 з вимогою про дострокове повернення боргу в розмірі 33500 доларів США.
Мотиви, з яких виходить апеляційний суд, та застосовані норми права при прийнятті постанови
На підставі ч.1 ст.1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.
Згідно із ч.2 ст.1046 ЦК України договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
Частина 2 ст.1047 ЦК України допускає пред`явлення на підтвердження укладення договору позики та його умов розписки позичальника або іншого документа, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної суми грошей або кількості речей.
Відповідно до ч.1 ст.1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.
Згідно з частиною першою статті 1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Якщо позичальник своєчасно не повернув речі, визначені родовими ознаками, він зобов`язаний сплатити неустойку відповідно до статей 549-552 цього Кодексу, яка нараховується від дня, коли речі мали бути повернуті, до дня їх фактичного повернення позикодавцеві, незалежно від сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.
Отже, за своїми правовими ознаками договір позики є реальним, одностороннім (оскільки, укладаючи договір, лише одна сторона - позичальник зобов`язується до здійснення дії (до повернення позики), а інша сторона - позикодавець стає кредитором, набуваючи тільки право вимоги), оплатним або безоплатним правочином, на підтвердження якого може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику.
За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей.
Аналогічний правовий висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 464/3790/16-ц (провадження № 14-465цс18).
На підставі ч.1 ст.273 ЦПК України рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не будо подано.

Рішення Шевченківського районного суду м.Чернівці від 18 січня 2021 року в частині задоволення позову ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про стягнення 939755 грн. 40 коп. не оскаржується, відтак на час розгляду справи апеляційним судом є таким, що набрало законної сили з огляду на приписи ч.1 ст.273 ЦПК України.

Відповідно до частини четвертої статті 82 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. 

Преюдиційні факти - це факти, встановлені рішенням чи вироком суду, що набрали законної сили. Преюдиційність ґрунтується на правовій властивості законної сили судового рішення і означається його суб`єктивними і об`єктивними межами, за якими сторони та інші особи, які брали участь у розгляді справи, а також їх правонаступники не можуть знову оспорювати в іншому процесі встановлені судовим рішенням у такій справі правовідносини.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 03 липня 2018 року у справі № 917/1345/14 (провадження № 12-144гс18) зазначила, що преюдиційне значення у справі надається обставинам, встановленим судовим рішенням, а не правовій оцінці таких обставин, здійсненій іншим судом. Преюдиційне значення мають лише рішення зі справи, в якій беруть участь ті самі особи або особи, щодо якої встановлено ці обставини. Преюдицію утворюють виключено ті обставини, які безпосередньо досліджувалися і встановлювалися судом, що знайшло своє відображення у мотивувальній частині судового рішення. Преюдиційні факти відрізняються від оцінки іншим судом обставин справи.

Рішенням Шевченківського районного суду м.Чернівці від 18 січня 2021 року встановлено не виконання ОСОБА_4 обов`язку з повернення ОСОБА_3 позики в сумі 33500 доларів США, тому наведені обставини не потребують доказування при апеляційному розгляді.

Отже, рішення Шевченківського районного суду м.Чернівці від 18 січня 2021 року в частині задоволення позову ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про стягнення 939755 грн. 40 коп. містить преюдиційний факт не виконання ОСОБА_4 обов`язку з повернення ОСОБА_3 позики в сумі 33500 доларів США.
Відповідно до частини третьої статті 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.
Статтею 60 СК України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
Частина перша статті 21 СК України визначає шлюбом сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у органі державної реєстрації актів цивільного стану. Відповідно до частини першої статті 36 СК України шлюб є підставою для виникнення прав та обов`язків подружжя.
Інститут шлюбу передбачає виникнення між подружжям тісного взаємозв`язку, і характер такого зв`язку не завжди дозволяє однозначно встановити, коли саме у відносинах з третіми особами кожен з подружжя виступає у власних особистих інтересах, а коли діє в інтересах сім`ї. Саме тому законодавцем встановлена презумпція спільності інтересів подружжя і сім`ї.
Так, положення статті 60 СК України свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим зазначена презумпція може бути спростована, й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, хто її спростовує.
Належність майна до об`єктів права спільної сумісної власності визначено статтею 61 СК України, згідно із частиною третьою якої якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
Норма частини третьої статті 61 СК України кореспондує частині четвертій статті 65 цього Кодексу, яка передбачає, що договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї.
При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового (частина друга статті 65 СК України).
За таких обставин за нормами сімейного законодавства умовою належності того майна, яке одержане за договором, укладеним одним із подружжя, до об`єктів спільної сумісної власності подружжя є визначена законом мета укладення договору - інтереси сім`ї, а не власні, не пов`язані із сім`єю інтереси одного з подружжя.
Таким чином, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то цивільні права та обов`язки за цим договором виникають в обох із подружжя.
Вказаний правовий висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 30 червня 2020 року у справі № 638/18231/15-ц (провадження № 14-712цс19).
Відповідно до змісту статті 541 ЦК України, солідарне зобов`язання виникає лише у випадках, встановлених договором або законом. Тобто солідарні зобов`язання виникають лише у випадках, передбачених договором чи актом чинного законодавства.
Разом із цим, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Тлумачачи закон під час його застосування до конкретних правовідносин, суд повинен керуватися як завданням судочинства так і загальними засадами цивільного законодавства, серед яких, зокрема, визначені справедливість, добросовісність та розумність.
Відповідно до частини другої статті 73 СК України стягнення може бути накладено на майно, яке є спільною сумісною власністю подружжя, якщо судом встановлено, що договір був укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї і те, що було одержане за договором, використано на її потреби.
Таким чином, за спільними зобов`язаннями подружжя останнє відповідає усім своїм майном.
Розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу (частина перша статті 68 СК України). Дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу (частина перша статті 69 СК України).
Таким чином правовий режим спільної сумісної власності подружжя, винятки з якого прямо встановлені законом, передбачає нероздільність зобов`язань подружжя, що за своїм змістом свідчить саме про солідарний характер таких зобов`язань, незважаючи на відсутність в законі прямої вказівки на солідарну відповідальність подружжя за зобов`язаннями, що виникають з правочинів, вчинених в інтересах сім`ї.
При таких обставинах, ухвалюючи постанову від 30 червня 2020 року у справі № 638/18231/15-ц (провадження № 14-712цс19), усуваючи наведений законодавчий недолік, Велика Палата Верховного Суду погодилася з відповідним висновком Верховного Суду України, викладеним у постановах від 27 квітня 2016 року у справі № 537/6639/13-ц (провадження № 6-486цс16) та від 14 вересня 2016 року у справі № 334/5907/14-ц (провадження № 6-539цс16), про солідарний характер відповідальності подружжя за зобов`язаннями, що виникають з правочинів, вчинених в інтересах сім`ї, якщо інше не передбачене такими правочинами.
Водночас судом першої інстанції встановлено, що грошові кошти ОСОБА_4 використано на погашення заборгованості за договором між Публічним акціонерним товариством «Комерційний банк «Глобус» та ОСОБА_4 кредиту від 11 жовтня 2012 року №60/ФКЛ-12 та інших кредитів.

Представник відповідача ОСОБА_8 та представник відповідача ОСОБА_2 від час судового розгляду зазначили, що грошові кошти, отримані за договором позики, використано ОСОБА_4 на виконання зобов`язання перед Публічним акціонерним товариством «Комерційний банк «Глобус» та інших кредитних зобов`язань.

До матеріалів справи приєднано позовну заяву ОСОБА_5 до ОСОБА_4 , Товариства з обмеженою відповідальністю «Цецино Скайлайт» з участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Глобус» про визнання права власності на Ѕ нерухомого майна, в якій ОСОБА_5 зазначала, що Публічним акціонерним товариством «Комерційний банк «Глобус» та ОСОБА_4 укладено договір кредиту від 8 червня 2012 року №35/ФКЛ-12, за кредитні кошти придбано майновий комплекс, що розташований по АДРЕСА_1 , разом з чоловіком сплачувала щомісячні кредитні платежі.

З приєднаного до матеріалів справи договору між Публічним акціонерним товариством «Комерційний банк «Глобус» та ОСОБА_4 кредиту від 11 жовтня 2012 року №60/ФКЛ-12 вбачається, що ОСОБА_5 обізнана з умовами договору та надала згоду.
За обставин погодження ОСОБА_5 укладення подружжям ОСОБА_4 договору між Публічним акціонерним товариством «Комерційний банк «Глобус» та ОСОБА_4 кредиту від 11 жовтня 2012 року №60/ФКЛ-12 та набуття подружжя ОСОБА_4 та ОСОБА_5 майна за рахунок коштів, отриманих за договором між Публічним акціонерним товариством «Комерційний банк «Глобус» та ОСОБА_4 кредиту від 8 червня 2012 року №35/ФКЛ-12, суд першої інстанції дійшов обгрунтованого висновку про використання коштів, отриманих ОСОБА_4 за договором між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 позики від 1 вересня 2016 року, на виконання зобов`язання за наведеними кредитами, в інтересах сім`ї.

На підставі ч.1ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

За змістом ч.3 ст.12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно із положеннями частини першої, п`ятої, шостої ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Обов`язок доказування певних обставин лежить на стороні, яка посилається на них як на підставу своїх вимог та заперечень.

Сторона має довести ті обставини, на які вона посилається, і саме, такі належним чином вчинені дії позивача, за загальним правилом, є підставою для задоволення його позову. Натомість відсутність належного спростування іншою стороною обставин, на які посилається сторона без належного їх доведення, а сама по собі не є підставою для задоволення позову, оскільки суперечить загальним принципам доказування у цивільних справах, встановлених процесуальним законом.

Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний (постанови Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 2 жовтня 2018 року у справі № 910/18036/17, від 23 жовтня 2019 року у справі № 917/1307/18(пункт 41)). Тобто, певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс (див. пункт 43 постанови Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 23 жовтня 2019 року у справі № 917/1307/18).

ОСОБА_5 не спростувала спільність майна подружжя, зокрема, не довела, що кошти, отримані ОСОБА_4 за договором між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 позики від 1 вересня 2016 року, використано не на виконання зобов`язання за договору між Публічним акціонерним товариством «Комерційний банк «Глобус» та ОСОБА_4 кредиту від 11 жовтня 2012 року №60/ФКЛ-12, договором між Публічним акціонерним товариством «Комерційний банк «Глобус» та ОСОБА_4 кредиту від 8 червня 2012 року №35/ФКЛ-12, не в інтересах сім`ї.

З огляду на наведене не заслуговують на увагу посилання ОСОБА_5 в апеляційній скарзі на те, що розписка ОСОБА_4 не містить зазначення подружжя ОСОБА_5 та цілі, на які отримана позика, висновки суду про набуття ОСОБА_5 майна за кошти, отримані ОСОБА_4 за договором позики, є припущенням.
На підставі викладеного суд першої інстанції  дійшов правильного висновку, що наявні правові підстави для стягнення з ОСОБА_4  та ОСОБА_5 на користь ОСОБА_3 позики у солідарному порядку.
Висновки апеляційного суду за результатами розгляду апеляційної скарги
Поряд з цим, вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд має враховувати положення статті 141 ЦПК України року та керуватися тим, що стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. При повному або частковому задоволенні позову до кількох відповідачів судовий збір, сплачений позивачем, відшкодовується ними пропорційно до розміру задоволених судом позовних вимог до кожного з відповідачів. Солідарне стягнення суми судових витрат законом не передбачено.
У порушення наведеної норми процесуального права суд першої інстанції стягнув з  ОСОБА_4 та ОСОБА_5 на користь ОСОБА_3  судові витрати в солідарному порядку.
Згідно із п.4 ч.1 ст.376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
З огляду на наведене рішення Шевченківського районного суду м. Чернівці від 18 січня 2021 року в частині стягнення солідарно з ОСОБА_4 та ОСОБА_5 на користь ОСОБА_3 судових витрат з сплати судового збору в сумі 9529 грн. 10 коп. ухвалено на порушення норм процесуального права.

Керуючись п.2 ч.1 ст.374, ч.4 ст.376 ЦПК України, колегія суддів

постановила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_5 задовольнити частково.

Рішення Шевченківського районного суду м. Чернівці від 18 січня 2021 року в частині стягнення солідарно з ОСОБА_4 та ОСОБА_5 на користь ОСОБА_3 судових витрат з сплати судового збору в сумі 9529 грн. 10 коп. змінити.

Стягнути з ОСОБА_4 та ОСОБА_5 на користь ОСОБА_3 судові витрати з сплати судового збору в сумі 4764 грн. 55 коп. з кожного.

В решті залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення

Дата складання повного судового рішення 29 квітня 2021 року. 

Головуючий                                                                 Н.Ю. Половінкіна

Судді                                                                        А.І. Владичан
                                                                              
О.О. Одинак