У Х В А Л А 
І М Е Н Е М  У К Р А Ї Н И
 
15 червня 2021 року                                                                              
м. Київ
 
справа № 757/10853/20
провадження № 51-2959ск21
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного кримінального суду (далі – Суд):
 
головуюча                                       ОСОБА_1 ,
судді:                                                 ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
 
розглянувши касаційну скаргу ОСОБА_4 на ухвалу слідчого судді Печерського районного суду м. Києва від 10 березня 2020 року та ухвалу Київського апеляційного суду від 20 квітня 2021 року,
 
в с т а н о в и в:
 
Ухвалою Київського апеляційного суду від 20 квітня 2021 рокуапеляційну скаргу ОСОБА_4 залишено без задоволення, а ухвалу слідчого судді Печерського районного суду міста Києва від 10 березня 2020 року, якою відмовлено у задоволенні скарги ОСОБА_4 на бездіяльність уповноваженої особи Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у м. Києві, яка полягає у невнесенні відомостей про кримінальне правопорушення до Єдиного реєстру досудових розслідувань після отримання заяви про кримінальне правопорушення від 04 березня 2020 року -  залишено без зміни.
ОСОБА_4 звернувся до Суду з касаційною скаргою на ухвалу Печерського районного суду м. Києва від 10 березня 2020 року та ухвалу Київського апеляційного суду від 20 квітня 2021 року,в якій виклав вимогу про скасування вказаних судових рішень та призначення нового розгляду у суді першої інстанції. 
Суд, перевіривши касаційну скаргу та долучені до неї копії судових рішень, дійшов висновку про відмову у відкритті касаційного провадження на підставі пункту 1 частини 2 статті 428 Кримінального процесуального кодексу України (далі – КПК України).
Однією з основних засад судочинства, які закріплено в Конституції України, є забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення (пункт 8 частини 2 статті 129).
Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях неодноразово наголошував, що держава має право встановлювати певні обмеження права осіб на доступ до суду, такі обмеження мають переслідувати легітимну мету, не порушувати саму сутність цього права, а між цією метою і запровадженими заходами має існувати пропорційне співвідношення (пункт 57 Рішення у справі «Ashingdane v. the United Kingdom» від 28 травня 1985 року, пункт 96 Рішення у справі «Krombach v. France» від 13 лютого 2001 року).
При цьому, у Рішенні Європейського суду з прав людини від 28 березня 2006 року в справі «Melnyk v. Ukraine» (заява №23436/03) зазначено, що спосіб, у який ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 4 листопада 1950 року застосовується до апеляційних та касаційних судів, має залежати від особливостей процесуального характеру, а також повинні бути взяті до уваги норми внутрішнього законодавства.
Відповідно до вимог ч. 4 ст. 424 КПК України ухвала слідчого судді після її перегляду в апеляційному порядку, а також ухвала суду апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги на таку ухвалу оскарженню в касаційному порядку не підлягають. 
З огляду на викладені положення кримінального процесуального закону та те, що ухвала слідчого судді була переглянута в апеляційному порядку, оскаржувана ухвала апеляційного суду не є предметом касаційного розгляду.
Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 428 КПК України суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо касаційна скарга подана на судове рішення, яке не підлягає оскарженню в касаційному порядку.
Керуючись пунктом 1 частини 2 статті 428 КПК України, Верховний Суд
 
п о с т а н о в и в:
 
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою  ОСОБА_4 на ухвалу слідчого судді Печерського районного суду м. Києва від 10 березня 2020 року та ухвалу Київського апеляційного суду від 20 квітня 2021 року.
 
Ухвала суду касаційної інстанції оскарженню не підлягає.
 
Судді:

 
 
ОСОБА_1                                         ОСОБА_2                               ОСОБА_3