ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 червня 2021 року	Львів	Справа № 140/17380/20 пров. № А/857/6473/21	

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:
головуючого судді                                                  Заверухи О.Б.,
суддів                                                                      Качмара В.Я., Ніколіна В.В., 

розглянувши в порядку письмового провадження в м. Львові апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Волинського окружного адміністративного суду від 26 лютого 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити дії,-

суддя (судді) в суді першої інстанції – Плахтій Н.Б., 
час ухвалення рішення – не зазначено, 
місце ухвалення рішення – м. Луцьк, 
дата складання повного тексту рішення – не зазначено,

В С Т А Н О В И В:

22 грудня 2020 року ОСОБА_1 звернувся в суд з адміністративним позовом до Військової частини НОМЕР_1 , в якому просив: визнати протиправними дії щодо відмови у нарахуванні та виплаті одноразової вихідної допомоги при звільненні у розмірі 50% місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби; зобов`язати нарахувати та виплатити одноразову вихідну допомогу при звільненні у розмірі 50% місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби.
На обґрунтування позовних вимог зазначає, що проходив військову службу у Збройних Силах України та під час проходження військової служби перебував на фінансовому забезпеченні в/ч НОМЕР_1 . Відповідно до наказу командувача Сухопутних військ Збройних Сил України (по особовому складу) від 14 червня 2019 року №220 звільнений з військової служби у запас за підпунктом «а» (закінчення строку дії контракту) п. 2 ч. 5 ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу». Відповідно до наказу командира в/ч НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 20 червня 2019 року №124 виключений зі списків особового складу частини, всіх видів забезпечення. Зазначає, що на час виключення його із списків частини йому розрахували вислугу років у Збройних Силах України, яка склала: календарна - 8 (вісім) років 10 (десять) місяців 23 дні; пільгова - 1 (один) рік 1 (один) місяць 18 днів. Загальна вислуга складає 10 (десять) років 00 місяців 11 днів. При розрахунку йому не нарахували і не виплатили одноразову вихідну допомогу при звільненні у розмірі 50% місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби, чим порушили його конституційне право на соціальний захист. Вказує, що подав до військової частини НОМЕР_1 заяву від 16 вересня 2020 року, на яку відповідач листом №1674/2 від 06 жовтня 2020 року відмовив позивачу у виплаті вихідної допомоги. Вважає дії в/ч НОМЕР_1 протиправними та такими, що не ґрунтуються на вимогах закону, оскільки у разі звільнення з військової служби за закінченням строку контракту одноразова грошова допомога в розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби виплачується за наявності вислуги 10 років і більше, а його загальна вислуга склала 10 років.    
Рішенням Волинського окружного адміністративного суду від 26 лютого 2021 року в задоволенні адміністративного позову відмовлено. 
Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що позивач не набув права на виплату одноразової грошової допомоги при звільненні, визначеної п. 2 ст. 15 Закону №2011-XII, оскільки на день звільнення позивача (20 червня 2019 року) його календарна вислуга становила 08 років 10 місяців 23 дні.
Не погодившись з прийнятим рішенням, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просив скасувати оскаржуване рішення та прийняти нове, яким адміністративний позов задовольнити повністю.
Доводи апеляційної скарги обґрунтовує тим, що оскаржуване рішення є незаконним та необґрунтованим, прийняте з порушенням норм матеріального права, що призвело до неправильного вирішення справи. Зокрема, зазначає, що відсутня пряма вказівка на те, що до строку служби не враховується пільговий період, а навпаки, вказано, що певним категоріям військовослужбовців строк служби вираховується у пільговому обчисленні. Також, в ч. 2 ст. 15 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» відсутня пряма вказівка на те, що право на призначення та виплату одноразової грошової допомоги виникає за наявності 10 років і більше календарних років вислуги.
Відповідачем подано відзив на апеляційну скаргу в якому зазначено, що порядок виплати одноразової грошової допомоги у разі звільнення з військової служби, визначений в п. 2 розділу XXXII «Порядку виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам», відповідно до якого одноразова грошова допомога у разі звільнення з військової служби виплачується в розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби за наявності вислуги десять календарних років і більше. На момент звільнення з військової служби та виключення зі списків особового складу військової частини НОМЕР_1 позивач не набув права на отримання грошової допомоги при звільненні у розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби, оскільки ця виплата здійснюється лише за наявності вислуги десять календарних років і більше.
Суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи(в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін(у порядку письмового провадження) (п. 3 ч. 1 ст. 311 КАС України).
Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши обставини справи та доводи апеляційної скарги, відзиву на апеляційну скаргу, суд апеляційної інстанції приходить до висновку про те, що апеляційну скаргу слід задовольнити повністю з наступних підстав.
Як встановлено судом першої інстанції, 20 червня 2019 року наказом тво командира військової частини НОМЕР_1 №124 капітана ОСОБА_1 помічника начальника технічної частини, звільненого наказом командувача Сухопутних військ Збройних Сил України від 14 червня 2019 року №220 у запас за пп. «а» п. 2 ч. 5 ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», вважати, що 18 червня 2019 року справи та посаду здав і вибув до Шацького РВК смт. Шацьк для зарахування на військовий облік. 20 червня 2019 року позивач виключений із списків особового складу частини та всіх видів забезпечення. Вислуга у Збройних Силах становить: календарна 08 років 10 місяців 23 днів, пільгова 01 рік 01 місяців 18 днів (а.с.13).
16 вересня 2020 року ОСОБА_1 звернувся із заявою до командира в/ч НОМЕР_1 , в якій просив виплатити йому одноразову грошову допомогу в розмірі 50% місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби за наявності вислуги 10 років і більше (а.с.14-15).
Відповідач листом від 06 жовтня 2020 року №1674/2 повідомив ОСОБА_1 про те, що він не набув право на виплату одноразової грошової допомоги при звільненні, оскільки на момент звільнення та виключення зі списків частини його календарна вислуга років становить 08 років 10 місяців 23 дні, у зв`язку з цим нарахувати та виплатити йому одноразову грошову допомогу при звільненні в розмірі 50% місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби у в/ч НОМЕР_1 не має підстав (а.с.16-17).
Приймаючи оскаржуване рішення суд першої інстанції прийшов до висновку про безпідставність позовних вимог.
Однак, колегія суддів не погоджується з обгрунтованістю такого висновку суду першої інстанції з наступних підстав.
Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Згідно із ст. 1 Закону України від 20 грудня 1991 року № 2011-XII «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей»(далі - Закон № 2011-XII) соціальний захист військовослужбовців - діяльність (функція) держави, спрямована на встановлення системи правових і соціальних гарантій, що забезпечують реалізацію конституційних прав і свобод, задоволення матеріальних і духовних потреб військовослужбовців відповідно до особливого виду їх службової діяльності, статусу в суспільстві, підтримання соціальної стабільності у військовому середовищі.
Частинами 1, 2 ст. 9 Закону № 2011-ХІІ передбачено, що держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів. До складу грошового забезпечення входять: посадовий оклад, оклад за військовим званням; щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія); одноразові додаткові види грошового забезпечення.
Відповідно до абз. 1 ч. 2 ст. 15 Закону № 2011-ХІІ військовослужбовцям, крім військовослужбовців строкової військової служби, які звільняються зі служби за станом здоров`я, виплачується одноразова грошова допомога в розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби. У разі звільнення з військової служби за віком, у зв`язку із скороченням штатів або проведенням організаційних заходів, закінченням строку контракту, у зв`язку з безпосереднім підпорядкуванням близькій особі, систематичним невиконанням умов контракту командуванням, а також у зв`язку з настанням особливого періоду та небажанням продовжувати військову службу військовослужбовцем-жінкою, яка має дитину (дітей) віком до 18 років, одноразова грошова допомога в розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби виплачується за наявності вислуги 10 років і більше.
Постанова Кабінету Міністрів України № 393 від 17 липня 1992 року «Про порядок обчислення вислуги років, призначення та виплати пенсій і грошової допомоги особам офіцерського складу, прапорщикам, мічманам, військовослужбовцям надстрокової служби та військової служби за контрактом, особам начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ, поліцейським та членам їхніх сімей»
Відповідно до п. 4 Постанови № 393 строкова військова служба зараховується до вислуги років для призначення пенсій особам, зазначеним в абзаці першому пункту 1 цієї постанови, у календарному обчисленні, а в разі її проходження в умовах, визначених у пункті 3 цієї постанови, у віддалених і високогірних місцевостях або в інших умовах, які згідно із законодавством колишнього СРСР були підставою для зарахування до вислуги років для призначення пенсії на пільгових умовах, - у відповідному пільговому обчисленні.
Наказом Міністерства внутрішніх справ України № 558 від 25 червня 2018 року, з посиланням на ст. 9 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», пункт 3 Постанови Кабінету Міністрів України від 30 серпня 2017 року № 704 «Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб», з метою визначення порядку та умов виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Державної прикордонної служби України, була затверджена Інструкція про порядок виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Державної прикордонної служби України(далі – Інструкція № 558).
Відповідно до п. 1 розділу І Інструкції № 558 ця Інструкція визначає порядок, умови та розміри виплати грошового забезпечення військовослужбовцям, які проходять військову службу в центральному органі виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері охорони державного кордону (Адміністрації Державної прикордонної служби України), територіальних органах центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері охорони державного кордону (регіональних управліннях Державної прикордонної служби України), Морській охороні, яка складається із загонів морської охорони, органах охорони державного кордону (прикордонних загонах, окремих контрольно-пропускних пунктах, авіаційних частинах), розвідувальному органі центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері охорони державного кордону, навчальних закладах, підрозділах спеціального призначення та органах забезпечення Державної прикордонної служби України (далі - органи Держприкордонслужби).
Цю Інструкцію розроблено відповідно до Законів № 2011-ХІІ, Закону України «Про державну прикордонну службу України», Постанови № 393, Постанови Кабінету Міністрів України від 30 листопада 2016 року № 884 «Про затвердження Порядку виплати грошового забезпечення сім`ям військовослужбовців, захоплених у полон або заручниками, а також інтернованих у нейтральних державах або безвісно відсутніх», Постанови Кабінету Міністрів України від 30 серпня 2017 року № 704 «Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб», інших нормативно-правових актів Кабінету Міністрів України, які визначають види та розміри надбавок для виплат військовослужбовцям.
Згідно із пп. 1 п. 9 розділу V Інструкції № 558 військовослужбовцям (крім військовослужбовців строкової військової служби), які звільняються зі служби за станом здоров`я, виплачується одноразова грошова допомога в розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби. У разі звільнення з військової служби за віком, у зв`язку із скороченням штатів або проведенням організаційних заходів, закінченням строку контракту, безпосереднім підпорядкуванням близькій особі, систематичним невиконанням умов контракту командуванням, а також настанням особливого періоду та небажанням продовжувати військову службу жінкою-військовослужбовцем, яка має дитину (дітей) віком до 18 років, грошова допомога в розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби виплачується за наявності вислуги 10 років і більше (у цьому та інших пунктах цієї глави мається на увазі наявність календарної вислуги років).
При цьому, відповідно до п. 3 Постанови № 393, встановлений перелік обставин, за наявності яких, проходження служби на пільгових умовах зараховується до вислуги років для призначення пенсій за вислугу років відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» особам офіцерського складу, прапорщикам, мічманам, військовослужбовцям надстрокової служби та військової служби за контрактом, особам начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ, поліцейським, співробітникам Служби судової охорони, особам, зазначеним у пункті «ж» статті 1-2 такого Закону.
З аналізу зазначених норм, чинних на час виникнення спірних правовідносин в цій справі, слідує, що позивач, як військовослужбовець, який був звільнений з військової служби у зв`язку із закінченням строку контракту, має право на отримання одноразової грошової допомоги в розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби, яка виплачується за наявності вислуги 10 років і більше.
При цьому, за приписами абз. 1 ч. 2 ст. 15 Закону № 2011-ХІІ умовами для отримання такої допомоги є звільнення з військової служби у зв`язку із закінченням строку контракту та наявність при цьому вислуги 10 років і більше, а розмір допомоги становить 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби.
Матеріалами справи підтверджено, що станом на 20 червня 2019 року загальна вислуга років позивача становить 10 років 11 днів, а календарних років служби 08 років 10 місяців 23 дні (а.с.13)
Відмовляючи у задоволенні позовних вимог суд першої інстанції виходив з того, що Інструкцією № 558 визначено, що військовослужбовцям (крім військовослужбовців строкової військової служби), які звільняються зі служби за станом здоров`я, виплачується одноразова грошова допомога в розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби. У разі звільнення з військової служби за віком, у зв`язку із скороченням штатів або проведенням організаційних заходів, закінченням строку контракту, безпосереднім підпорядкуванням близькій особі, систематичним невиконанням умов контракту командуванням, а також настанням особливого періоду та небажанням продовжувати військову службу жінкою-військовослужбовцем, яка має дитину (дітей) віком до 18 років, грошова допомога в розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби виплачується за наявності вислуги 10 років і більше (у цьому та інших пунктах цієї глави мається на увазі наявність календарної вислуги років) (пп.1 п.9 розділу V).
Крім того, суд першої інстанції зазначив, що положення Інструкції в цій частині не суперечить змісту п. 2 ст. 15 Закону № 2011-ХІІ, оскільки дана норма закону для розрахунку періоду щодо виплати вказаної допомоги використовує саме календарні роки служби, а не загальну вислугу, яка може включати в себе також і пільгові періоди служби.
Проте, приписи абз. 1 ч. 2 ст. 15 Закону № 2011-ХІ містять чіткі умови, за наявності яких особа має право на отримання одноразової грошової допомоги, а саме, зокрема, звільнення з військової служби у зв`язку із закінченням строку контракту та наявність при цьому вислуги 10 років і більше.
Також, аналогічні положення нормі містяться в ст. 9 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» та п. 10 Постанови № 393.
Положення ж пп. 5 п. 9 розділу V Інструкції № 558 змінюють умови, за наявності яких позивач має право на отримання одноразової грошової допомоги, зокрема, в частині вислуги років, встановлюючи нову умову, а саме наявність вислуги 10 років і більше, яка має бути календарною вислугою років. Тобто норма, встановлена зазначеною інструкцією суперечить нормі, встановленій законом, та звужує право позивача, визначене саме законом.
Згідно із ч. 4 ст. 9 КАС України у разі невідповідності нормативно-правового акта закону України суд застосовує правовий акт, який має вищу юридичну силу.
Положення вищевказаних нормативних актів (Законів України та постанови Кабінету Міністрів України) мають вищу юридичну силу ніж Інструкція, на яку покликався суду першої інстанції.
Підпорядкованість таких актів законам закріплена у положеннях Конституції України. Вища юридична сила закону полягає у тому, що всі підзаконні нормативно-правові акти приймаються на основі законів та за своїм змістом не повинні їм суперечити, а відтак, у випадку суперечності норм підзаконного акта нормам закону необхідно застосовувати норми закону, оскільки він має вищу юридичну силу.
Враховуючи вищенаведене, оскільки Інструкція № 558 є підзаконним нормативно-правовим актом, та не зважаючи на реєстрацію наказу в Міністерстві юстиції України, то колегія суддів вважає, що до спірних правовідносин застосовуються норми Закону № 2011-ХІІ, як норми вищої юридичної сили, у поєднанні з гарантіями, встановленими Основним Законом (ст. 3, 8, 19, ч. 1 ст. 46), а тому позовні вимоги підлягають задоволенню саме за таких підстав.
Крім цього, питання пріоритетності вимог пп. 1 п. 9 розділу V Інструкції № 558, як спеціального нормативно-правового акту, спрямованого на конкретизацію приписів ч. 2 ст. 15 Закону № 2011-ХІІ, вже вирішувалося Верховним Судом, зокрема, у постанові від 21 квітня 2021 року у справі № 380/2427/20, де Судом наголошено, що  застосовуючи інструкції як спеціальні нормативно-правові акти, що визначають структуру та склад грошового забезпечення при нарахуванні та виплаті одноразової допомоги при звільненні, слід враховувати пріоритетність законів над підзаконними актами та дискреції держави щодо визначення порядку та розміру гарантій особам, які проходять військову службу. Верховний Суд зауважив, що ч. 4 ст. 9 Закону № 2011-XII Міністру оборони України надано повноваження визначати лише порядок виплати грошового забезпечення. Водночас, питання права військовослужбовців на отримання грошового забезпечення чи різного виду допомог можуть бути визначені лише законодавцем.
Також, колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що у даній спірній ситуації, поняття «календарна вислуга років» застосовується для визначення розрахункової величини - розміру грошової допомоги, а саме: «в розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби», а не для визначення необхідної для призначення допомоги вислуги років. Умовою ж набуття права на призначення та виплату одноразової грошової допомоги відповідно до п. 2 ст. 15 Закону № 2011-ХІ є наявність саме «...вислуги 10 років і більше».
Такий висновок відповідає правовій позиції Верховного Суду, яка викладена у постанові від 27 травня 2021 року у справі № 1.380.2019.005965. 
При цьому, слід зауважити, що до вказаної норми Закону зміни не вносились.
Таким чином, в п. 2 ст. 15 Закону № 2011-ХІ відсутня пряма вказівка на те, що право на призначення та виплату одноразової грошової допомоги виникає за наявності 10 і більше календарних років вислуги.
Враховуючи викладене, колегія суддів приходить до висновку, що оскільки вислуга років позивача становить 10 років 11 днів, з яких календарна 08 років 10 місяців 23 дні, пільгова 01 рік 01 місяць 18 днів, то відмова відповідача у нарахуванні та виплаті позивачу одноразової грошової допомоги при звільненні з розрахунку 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби відповідно є протиправною, та слід зобов`язати відповідача нарахувати та виплатити позивачу одноразову вихідну допомогу при звільненні у розмірі 50% місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби.
Колегія суддів також враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. При цьому, зазначений Висновок, крім іншого, акцентує увагу на тому, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.
Також згідно позиції Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформованої, зокрема у справах «Салов проти України» (заява № 65518/01; пункт 89), «Проніна проти України» (заява № 63566/00; пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (заява № 4909/04; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; пункт 29).
Відповідно до ч. 2 ст. 6 КАС України суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини, а ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачає, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.
За наведених обставин колегія суддів дійшла висновку, що судом першої інстанції неповно з`ясовано обставини, що мають значення для справи та допущено порушення норм матеріального права, що призвело до неправильного вирішення справи, що відповідно до частини 1 статті 317 Кодексу адміністративного судочинства України є підставою для скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення.
Керуючись ст. 243, ст. 308, ст. 311, п. 2 ч. 1 ст. 315, ст. 317, ч. 1 ст. 321, ст. 322 КАС України, суд –

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити повністю.
Рішення Волинського окружного адміністративного суду від 26 лютого 2021 року у справі № 140/17380/20 – скасувати та прийняти нову постанову, якою адміністративний позов ОСОБА_1 задовольнити повністю.
Визнати протиправними дії Військової частини НОМЕР_1 щодо відмови у нарахуванні та виплаті ОСОБА_1 одноразової вихідної допомоги при звільненні у розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби.
Зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 одноразову вихідну допомогу при звільненні, яка передбачена ч. 2 ст. 15 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» в розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом другим частини п`ятої статті 328 КАС України. 

Головуючий суддя	 	О. Б. Заверуха 	
судді	 	В. Я. Качмар 	
 	 	В. В. Ніколін 	
Повне судове рішення складено 17 червня 2021 року.