КИЇВСЬКИЙ  АПЕЛЯЦІЙНИЙ  СУД

Справа № 755/16633/19                                                                    Головуючий у суді І інстанції Савлук Т.В.
Провадження № 22-ц/824/5186/2021                                           Доповідач у суді ІІ інстанції Ігнатченко Н.В.
 
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М  У К Р А Ї Н И
12 травня 2021 року                                                                    м. Київ
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: Ігнатченко Н.В., Голуб С.А., Таргоній Д.О., розглянувши в приміщенні Київського апеляційного суду у порядку письмового провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Дніпровського районного суду міста Києва від 27 січня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Незнайко Наталії Миколаївни про скасування рішення з проведення перереєстрації права власності на об`єкт нерухомого майна та скасування запису про право власності,
 
в с т а н о в и в:
 
У жовтні 2019 року  ОСОБА_1 звернувся до суду з вищевказаним позовом, в якому з урахуванням уточнень просив: скасувати рішення приватного нотаріуса КМНО Незнайко Н.М. з проведення перереєстрації права власності на квартиру АДРЕСА_1 з ОСОБА_1 на ОСОБА_2 ; скасувати запис про право власності № 30999021 у Державному реєстрі прав на нерухоме майно, внесений на підставі рішення приватного нотаріуса КМНО Незнайко Н.М., індексний номер 46278213 від 3 квітня 2019 року 11:56:38, на квартиру АДРЕСА_1 .
Під час проведення підготовчого засідання 27 січня 2021 року представник відповідача - адвокат Махиня М.В. заявив клопотання про зупинення провадження у даній справі до вирішення інших цивільних справ, а саме набрання законної сили рішеннями судів у справі № 757/4376/20-ц за позовом ОСОБА_3 , ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання недійсним договору позики та договору іпотеки, що перебуває у провадженні Дніпровського районного суду м. Києва, та справи № 757/15943/19-ц за позовом  ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання договору позики та іпотечного договору недійсними, яка перебуває у провадженні Печерського районного суду м. Києва.
На обґрунтування клопотання зазначено, що наразі існує об`єктивна неможливість розгляду справи № 755/16633/19 про скасування рішення приватного нотаріуса та запису про право власності на спірну квартиру до вирішення цивільних справ щодо визнання недійсним договору позики та договору іпотеки, на підставі дублікату якого було проведено державу реєстрацію права власності відповідача на предмет іпотеки.
Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 27 січня 2021 року заяву про зупинення провадження у цивільній справі, яка подана представником відповідача - адвокатом Махиня М.В., задоволено.
Зупинено провадження у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , приватного нотаріуса КМНО Незнайко Н.М. про скасування рішення з проведення перереєстрації права власності на об`єкт нерухомого майна та скасування запису про право власності до набрання законної сили судовим рішенням, від якого залежить вирішення справи, за результатами розгляду цивільної справи № 757/4376/20-ц за позовом ОСОБА_3 , ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання недійсним договору позики та договору іпотеки, яка перебуває у провадженні Дніпровського районного суду м. Києва.
Постановляючи зазначену ухвалу, суд першої інстанції вважав, що виходячи з предмету спору та суб`єктного складу сторін наявні підстави для зупинення провадження у даній справі, оскільки ухвалення судового рішення в іншій цивільній справі безпосередньо впливає на вирішення цього спору по суті в частині доведення обставин щодо виникнення цивільно-правових зобов`язань за договором позики грошей та договором іпотеки, які оспорюються в судовому порядку однією із сторін договору.
Не погоджуючись з вказаним судовим рішенням, позивач через представника - адвоката Шкварка А.В. подав апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати, з мотивів неповного з`ясування судом першої інстанції обставин, що мають значення для справи та порушення норм процесуального права, і направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції в іншому складі суду.
Як на підставу своїх вимог посилається на те, що при вирішення питання про зупинення провадження суду першої інстанції слід було звернути увагу на підстави позовної заяви у цій справі, які жодним чином не стосуються предмету позову та не обґрунтовували позовні вимоги про визнання недійсними договорів позики та іпотеки у справі № 757/4376/20-ц, а отже фактично не залежить від вирішення зазначеної справи.
Відзиви відповідачів на апеляційну скаргу до суду не надійшли.
Відповідно до пункту 14 частини першої статті 353 ЦПК України окремо від рішення суду можуть бути оскаржені в апеляційному порядку ухвала суду першої інстанції щодо зупинення провадження у справі.
Згідно із частиною другою статті 369 ЦПК України апеляційні скарги на ухвали суду, зазначені в пунктах 1, 5, 6, 9, 10, 14, 19, 37 - 40 частини першої статті 353 цього Кодексу, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
За частиною першою статті 7 ЦПК України розгляд справ у судах проводиться усно і відкрито, крім випадків, передбачених цим Кодексом.
Такий випадок передбачено у частині тринадцятій статті 7 ЦПК України, згідно з якою розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
У зв`язку з наведеним та на підставі ухвали апеляційного суду від 23 березня 2021 року розгляд справи здійснено у порядку письмового провадження без повідомлення (виклику) учасників справи.
Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, перевіривши законність та обґрунтованість ухвали суду в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід частково задовольнити з таких підстав.
Відповідно до пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.
У такий спосіб здійснюється «право на суд», яке відповідно до практики Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) включає не тільки право ініціювати провадження, але й право отримати «вирішення» спору судом (рішення у справі «Кутіч проти Хорватії», заява № 48778/99).
Процесуальний порядок провадження у цивільних справах визначається ЦПК України та іншими законами України, якими встановлюється зміст, форма, умови виконання процесуальних дій, сукупність цивільних процесуальних прав і обов`язків суб`єктів цивільно-процесуальних правовідносин та гарантій їх реалізації.
Зупинення провадження у справі - це тимчасове припинення судом вчинення процесуальних дій під час судового розгляду із визначених у законі об`єктивних підстав, які перешкоджають подальшому розгляду справи і щодо яких неможливо передбачити їх усунення.
За змістом пункту 6 частини першої статті 251 ЦПК України суд зобов`язаний зупинити провадження у справі у разі об`єктивної неможливості розгляду цієї справи до вирішення іншої справи, що розглядається в порядку конституційного провадження, адміністративного, цивільного, господарського чи кримінального судочинства, - до набрання законної сили судовим рішенням в іншій справі; суд не може посилатися на об`єктивну неможливість розгляду справи у випадку, коли зібрані докази дозволяють встановити та оцінити обставини (факти), які є предметом судового розгляду.
У такому випадку провадження у справі зупиняється до набрання законної сили судовим рішенням, від якого залежить вирішення справи (пункт 5 частини першої статті 253 ЦПК України).
Аналіз наведених положень закону дає підстави для висновку, що на підставі пункту 6 частини першої статті 251 ЦПК України, суд зупиняє провадження у справі, лише у тому випадку, коли її неможливо розглянути у зв`язку з тим, що питання про наявність певних фактів, від яких залежить її вирішення, відповідно до чинного законодавства вирішується в іншій цивільній, господарській або кримінальній справі чи у справі, що розглядається в адміністративному порядку. Сам по собі розгляд питання іншим органом, не пов`язаний зі встановленням наявності чи відсутності таких фактів, не є підставою для зупинення провадження. Зупинення провадження в цивільній справі з мотивів наявності іншої справи, яка розглядається в порядку цивільного, кримінального, господарського чи адміністративного судочинства, може мати місце тільки в тому разі, коли в цій, іншій, справі можуть бути вирішені питання, що стосуються підстав заявлених у цивільній справі вимог чи умов, від яких залежить можливість її розгляду.
Таким чином, необхідність в зупиненні провадження у справі виникає у випадку, якщо неможливо прийняти рішення у даній справі до ухвалення рішення в іншій справі. Тобто між справами, що розглядаються, повинен існувати тісний матеріально-правовий зв`язок, який виражається в тому, що факти, встановлені в одній із справ, будуть мати преюдиціальне значення для іншої справи.
Судом встановлено, що у справі № 755/16633/19, яка переглядається апеляційним судом, предметом спору є скасування рішення приватного нотаріуса КМНО Незнайко Н.М. з проведення перереєстрації права власності на квартиру АДРЕСА_1 з ОСОБА_1 на ОСОБА_2 та скасування запису про право власності № 30999021 у Державному реєстрі прав на нерухоме майно, внесений на підставі рішення цього нотаріуса, індексний номер 46278213 від 3 квітня 2019 року 11:56:38, на спірну квартиру.
Обгрунтовуючи свої позовні вимоги, ОСОБА_1 зазначав про те, що 1 квітня 2019 року приватний нотаріус НезнайкоН.М. здійснила державну реєстрацію права власності ОСОБА_2 на належну йому квартиру на підставі дубліката договору іпотеки від 18 липня 2011 року за реєстровим № 4187, який був укладений між сторонами з метою забезпечення виконання зобов`язань за договором позики грошей від 18 липня 2011 року. Однак, приватний нотаріус як державний реєстратор не мала права вчиняти реєстраційні дії щодо нерухомого майна, яке є предметом іпотеки, оскільки воно перебуло під обтяженням у вигляді арешту і заборони на відчуження, накладеним ухвалою Октябрського районного суду м. Полтави від 14 березня 2014 року у справі № 554/3175/14-ц та постановою державного виконавця ВДВС Дніпровського РУЮ у м. Києві від 10 липня 2014 року у виконавчому провадженні № 43930986, про що до Державного реєстру прав на нерухоме майно було внесено відповідні записи № 5163253 (новий запис - 30998640) та № 6317922 (новий запис - 30998548). Крім того, станом на дату вчинення реєстраційних дій щодо нерухомого майна позивача, останній був внесений до Єдиного реєстру боржників, а саме у вказаному реєстрі містилося 3 (три) записи, а тому відповідачами не було дотримано вимог закону при зверненні стягнення на предмет іпотеки в позасудовому порядку та реєстрації права власності.
З матеріалів справи вбачається, що у провадженні Дніпровського районного суду м. Києва (головуючий суддя Арапіна Н.Є.) перебуває цивільна справа № 757/4376/20-ц за позовом ОСОБА_3 , ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання недійсним договору позики та договору іпотеки.
Як свідчить зміст позовної заяви у вказаній справі, позивачі посилалися на те, що договір позики грошей та дублікат договору іпотеки не підписувалися ОСОБА_1 , тому відсутнє волевиявлення однієї із сторін правочину на його укладення.
Звертаючись до суду з клопотанням про зупинення провадження у справі, представник відповідача - адвокат Махиня М.В. вказував, що наразі існує об`єктивна неможливість розгляду даної справи № 755/16633/19 про скасування рішення приватного нотаріуса та запису про право власності на спірну квартиру до вирішення, зокрема цивільної справи № 757/4376/20-ц щодо визнання недійсним договору позики та договору іпотеки, на підставі дублікату якого було проведено державу реєстрацію права власності відповідача на предмет іпотеки.
З огляду на вимоги закону для вирішення питання про зупинення провадження у справі суду першої інстанції слід було у даному конкретному випадку з`ясовувати: як пов`язана справа, яка розглядається, зі справою, що розглядається іншим судом; чим обумовлюється об`єктивна неможливість розгляду справи.
Пов`язаність справ полягає у тому, що рішення іншого суду, який розглядає справу, встановлює обставини, що впливають на збирання та оцінку доказів у даній справі. Ці обставини повинні бути такими, що мають значення для даної справи.
Проте, суд першої інстанції у порушення вимог пункту 6 частини першої статті 251 ЦПК України, зазначивши іншу справу про визнання недійсними договорів позики та іпотеки, до вирішення якої зупиняється провадження у даній справі про скасування рішення про державну реєстрацію права власності на нерухоме майно - предмет іпотеки та скасування запису про право власності, не навів відповідних мотивів неможливості розгляду спору, не проаналізував предмети та підстави позовів у справах і не вказав обставин, які б давали обґрунтовані підстави для висновку про те, що наявність спору у справі про визнання правочинів недійними виключає можливість на підставі наявних доказів самостійно встановити при розгляді даної справи наявність обставин, якими ОСОБА_1 обґрунтував свої позовні вимоги.
Посилання районного суду на те, що ухвалення судового рішення в цивільній справі № 757/4376/20-ц безпосередньо впливає на вирішення цього спору по суті в частині доведення обставин щодо виникнення цивільно-правових зобов`язань за договором позики грошей та договором іпотеки є необґрунтованими, оскільки предметом даного судового розгляду є не наявність/відсутність невиконаних зобов`язань за договором позики грошей та договором іпотеки, а дотримання відповідачами процедури звернення стягнення на предмет іпотеки в позасудовому порядку на підставі відповідного застереження в договорі.
Підстава, передбачена пунктом 6 частини першої статті 251 ЦПК України, виникає в процесі тоді, коли ухвалення рішення можливо лише після підтвердження фактів, що мають преюдиційне значення для даної справи, в іншій справі, що розглядається, зокрема в порядку цивільного судочинства.
За змістом статті 82 ЦПК України не потребують доказування обставини, встановлені рішенням суду, тобто лише ті обставини, щодо яких мав місце спір і які є предметом судового розгляду. Крім того, преюдиційне значення можуть мати лише ті факти, щодо наявності або відсутності яких виник спір, і які зазначені у резолютивній частині рішення.
У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 квітня 2018 року в справі № 753/11000/14-ц (провадження № 61-11сво17) зазначено, що преюдиціальність - обов`язковість фактів, установлених судовим рішенням, що набрало законної сили в одній справі для суду при розгляді інших справ. Преюдиціально встановлені факти не підлягають доказуванню, оскільки їх з істинністю вже встановлено у рішенні і немає необхідності встановлювати їх знову, тобто піддавати сумніву істинність і стабільність судового акта, який вступив в законну силу. Суть преюдиції полягає в неприпустимості повторного розгляду судом одного й того ж питання між тими ж сторонами. У випадку преюдиціального установлення певних обставин особам, які беруть участь у справі (за умови, що вони брали участь у справі при винесенні преюдиціального рішення), не доводиться витрачати час на збирання, витребування і подання доказів, а суду - на їх дослідження і оцінку. Преюдиціальне значення мають лише рішення зі справи, в якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Преюдицію утворюють виключно лише ті обставини, які безпосередньо досліджувалися і встановлювалися судом, що знайшло відображення в мотивувальній частині судового акта.
Отже, перебування у провадженні суду цивільної справи № 757/4376/20-ц за відмінним складом її учасників ніж в справі, яка переглядається апеляційним судом, та різним предметом судового розгляду ніяким чином не впливає на можливість вирішення спору про скасування рішення з проведення перереєстрації права власності на об`єкт нерухомого майна та скасування запису про право власності. 
Суд першої інстанції на вищенаведене уваги не звернув та помилково дійшов висновку про задоволення клопотання сторони відповідача про зупинення провадження у справі в зв`язку із неможливістю розгляду даної справи до вирішення спору щодо визнання недійсним договору позики та договору іпотеки.
Зважаючи на викладене, колегія суддів вважає, що між справами, які розглядаються Дніпровським районний судом м. Києва, не існує тісного матеріально-правового зв`язку, який повинен виражатися в тому, що факти, встановлені в одній із справ, будуть мати преюдиціальне значення для іншої справи, а подані сторонами докази та підстави заявленого позову про скасування рішення про державну реєстрацію права власності на нерухоме майно та скасування запису про право власностідозволяють встановити та оцінити обставини (факти), які є предметом судового розгляду, тому доводи представника відповідача не свідчили про обов`язок суду першої інстанції зупинити провадження у справі на підставі пункту 6 частини першої статті 251 ЦПК України.
Крім того, безпідставно зупинивши провадження у справі, суд порушив право позивача на справедливий суд та розумні строки розгляду справи з огляду й на те, що позов було пред`явлено у жовтні 2019 року, а справа двічі переглядалася апеляційним судом за постановленими судом першої інстанції ухвалами про відмову у відкритті провадження у справі та повернення позовної заяви позивачу.
Розумність тривалості судового розгляду має визначатися з огляду на обставини справи та наступні критерії: складність справи, поведінка заявника та компетентних органів, а також важливість предмета позову для заявника у справі (рішення ЄСПЛ у справі «Фрідлендер проти Франції» «Федіна проти України» від 2 вересня 2010 року, «Смірнова проти України» від 8 листопада 2005 року, «Матіка проти Румунії» від 2 листопада 2006 року, «Літоселітіс проти Греції» від 5 лютого 2004 року).
ЄСПЛ також наголошує на тому, що право на доступ до суду має бути ефективним. Реалізуючи пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, кожна держава-учасниця Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, зміст яких - не допустити судовий процес у безладний рух. Разом із тим не повинно бути занадто формального ставлення до передбачених законом вимог, так як доступ до правосуддя повинен бути не лише фактичним, але і реальним (рішення ЄСПЛ у справі «Жоффр де ля Прадель проти Франції» від 16 грудня 1992 року).
Враховуючи викладене, суд першої інстанції з порушенням вимог пункту 6 частини першої статті 251 ЦПК України безпідставно зупинив провадження у справі, оскільки таке зупинення суперечить принципу ефективності судового процесу, направленому на недопущення затягування розгляду справи й перешкоджає подальшому провадженню у справі.
Відповідно до пункту 6 частини першої статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати ухвалу, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.
Згідно із вимогами статті 379 ЦПК України підставами для скасування ухвали суду, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції є, зокрема, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм процесуального права чи неправильне застосування норм матеріального права, які призвели до постановлення помилкової ухвали.
В апеляційній скарзі представник позивача - адвокат Шкварко А.В. просив скасувати ухвалу про зупинення провадження у справі і направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції в іншому складі суду, утім процесуальним законодавством, зокрема статтею 374 ЦПК України, не передбачено повноважень суду апеляційної інстанції направляти справи для продовження розгляду до місцевих судів в іншому складі суду і при цьому недопустимість повторної участі судді у розгляді справи після скасування такого виду ухвали суду першої інстанції не передбачена положеннями частини першої статті 37 ЦК України.
За таких обставин, колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Київського апеляційного суду вважає, що доводи апеляційної скарги частково заслуговують на увагу, а висновок суду щодо зупинення провадження є необґрунтованим та не відповідає нормам діючого законодавства, тому відповідно до положень статті 379 ЦПК України ухвала підлягає скасуванню з направленням справи для продовження розгляду до суду першої інстанції.
Оскільки справа передається для продовження розгляду до суду першої інстанції, то відсутні підстави для розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції відповідно до положень статей 141, 382 ЦПК України.
Керуючись статтями 367 - 369, 374, 379, 381 - 384 ЦПК України, суд
 
п о с т а н о в и в:
 
Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 задовольнити частково.
Ухвалу Дніпровського районного суду міста Києва від 27 січня 2021 року скасувати, справу за позовом  ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу НезнайкоНаталії Миколаївни про скасування рішення з проведення перереєстрації права власності на об`єкт нерухомого майна та скасування запису про право власності направити для продовження розгляду до суду першої інстанції.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та відповідно до пункту 2 частини першої статті 389 ЦПК України оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді:                                                                                                Н.В. Ігнатченко

                                                                                                           С.А. Голуб 

                                                                                                            Д.О. Таргоній