П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

___________________________________________________________________________________

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М  У К Р А Ї Н И

22 квітня 2021 р.	м.Одеса	Справа № 400/6130/20	
Головуючий в 1 інстанції: Біоносенко В. В.
          
П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
судді-доповідача – Турецької І. О.,
суддів – Стас Л. В., Шеметенко Л. П.

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 21 січня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Табінського Олега Володимировича про визнання дій протиправними та скасування постанови про відкриття виконавчого провадження,
за участі третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача – Товариства з обмеженою відповідальністю «Росвен Інвест Україна»

В С Т А Н О В И В:

Короткий зміст позовних вимог.

У грудні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду першої інстанції з позовом до приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Табінського О. В. (далі – приватний виконавець), в якому просив визнати протиправними дії щодо відкриття виконавчого провадження №63883621 від 11.12.2020 року про стягнення коштів на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Росвен Інвест Україна» (далі – ТОВ «Росвен Інвест Україна») та скасувати відповідну постанову про відкриття виконавчого провадження №63883621 від 11.12.2020 року.

Обґрунтовуючи свої вимоги, позивач зазначив, що приватний виконавець, в порушення частини 2 ст. 24 Закону України «Про виконавче провадження» від 02 червня 2016 року №1404-VIII (далі – Закон №1404-VIII), яка зобов`язує приймати до виконання виконавчі документи за місцем проживання, перебування боржника - фізичної особи або за місцем знаходження майна боржника, незаконно відкрив виконавче провадження за виконавчим написом про стягнення з нього боргу за договором кредиту.

Пояснюючи свою позицію позивач зазначив, що, на момент відкриття виконавчого провадження, зареєстрований та фактично проживає за адресою: АДРЕСА_1 . Місце роботи – АДРЕСА_2 .
Як вказує позивач, його рухоме та нерухоме майно теж знаходиться за місцем реєстрації.

У зв`язку з цим, ОСОБА_1 вважає, що приватний виконавець, відкривши виконавче провадження в межах виконавчого округу м. Києва, перевищив межі своєї компетенції при прийнятті до виконання виконавчих документів.

Крім того, указує на те, що є рішення Окружного адміністративного суду м. Києва від 20 серпня 2020 року, яке ухвалено за його позовом та набрало законної сили, про скасування постанови приватного виконавця про відкриття виконавчого провадження №61529233 від 12.03.2020 року з підстав прийняття виконавчого документа не за місцем проживання боржника ОСОБА_1 .

Короткий зміст рішення суду першої інстанції.

Рішенням Миколаївського окружного адміністративного суду від 21 січня 2021 року в задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.
Приймаючи вказане рішення, суд першої інстанції виходив із того, що жодною нормою чинного законодавства, в тому числі і Законом №1404-VIII, не передбачено обов`язку приватного виконавця перевіряти місце проживання/перебування боржника, яке вказано, зокрема у виконавчому написі нотаріуса, на підставі якого відкривається відповідне виконавче провадження.
Саме зазначені у виконавчому документі та у заяві про відкриття виконавчого провадження місце фактичного проживання боржника і було підставою для вчинення виконавчих дій в межах виконавчого округу м. Києва.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги та відзиву.

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, покликаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позову.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги апелянт продовжує наполягати на тому, що приватний виконавець, відкривши виконавче провадження в межах виконавчого округу м. Київ, порушив вимоги ч.2 ст.24 Закону №1404-VIII, оскільки, на момент відкриття виконавчого провадження, він зареєстрований та фактично проживає за адресою: АДРЕСА_1 . Місце роботи – АДРЕСА_2 . Рухоме та нерухоме майно теж знаходиться за місцем його реєстрації.

Також скаржник, як і в позові, посилається на те, що 20 серпня 2020 року Окружним адміністративним судом м. Києва, за його позовом, ухвалено рішення, яке набрало законної сили, про скасування іншої постанови приватного виконавця про відкриття виконавчого провадження №61529233 від 12.03.2020 року. Саме з підстав прийняття виконавчого документа не за місцем проживання боржника ОСОБА_1 Окружним адміністративним судом м. Києва і було скасовано вказану постанову про відкриття виконавчого провадження.

Учасники справи не скористались правом подання відзиву на апеляційну скаргу.

У зв`язку з неприбуттям жодного з учасників справи у судове засідання належним чином повідомлених про дату, час і місце судового засідання, справа розглянута в порядку письмового провадження, у відповідності до вимог статті 311 КАС України.

Фактичні обставини справи.

Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Григорян Д. Г. вчинила виконавчий напис від 01 грудня 2020 року №2006 про стягнення з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Росвен Інвест Україна» заборгованість за кредитним договором в сумі 33  794,52 грн.
ТОВ «Росвен Інвест Україна», в особі директора, подало приватному виконавцю виконавчого округу міста Києва Табінському О. В. заяву від 10 грудня 2020 року про примусове виконання рішення, у якій просило:
1)          розпочати примусове виконання рішення на підставі виконавчого документу, а саме: виконавчого напису, виданого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Григорян Д. Г. за №2006 від 01.12.2020 року про стягнення з боржника ОСОБА_1 коштів в сумі 33  794,52 грн.;
2)          звернути стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інші доходи боржника, без застосування заходів примусового звернення стягнення на його майно та без перевірки його майнового стану за місцем проживання (перебування) боржника.
До вказаної заяви її автор долучив платіжне доручення про сплату авансового внеску, оригінал виконавчого напису від 01.12.2020 року № 2006.
У зв`язку з поданою заявою про примусове виконання рішення приватний виконавець винесла постанову від 11 грудня 2020 року про відкриття виконавчого провадження № 63883621 з примусового виконання виконавчого напису №2006, вчиненого 01.12.2020 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Григорян Д. Г.

Водночас, матеріали справи свідчать, що зареєстрованим місцем проживання позивача (згідно з відомостями, зазначеними у довідках Врадіївської селищної ради Врадіївського району Миколаївської області від 20.01.2020 року №352 та від 13.03.2019 року №1140) є АДРЕСА_1 .
У виконавчому написі нотаріуса від 01 грудня 2020 року № 2006 вказано зареєстроване місце проживання позивача АДРЕСА_3 . Утім, поряд з цією адресою у тому ж виконавчому написі зазначена ще одна адреса, «місце проживання» ОСОБА_1 , а саме: АДРЕСА_4 , що слугувало для відповідача, виконавчим округом якого є місто Київ, відкрити виконавче провадження.

Джерела правового регулювання (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) та оцінка суду апеляційної інстанції доводів апеляції і висновків суду першої інстанції.

Переглянувши справу за наявними у ній доказами та перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що наявні підстави для часткового задоволення апеляції, з огляду на таке.

Суд першої інстанції, відмовляючи позивачу в задоволенні його позову, керувався правовою позицією П`ятого апеляційного адміністративного суду, яка, зокрема, викладена в постановах від 21.07.2020 року (справа №400/1863/20) та від 15.07.2020 року (справа №400/1596/20) про те, що законодавством не передбачено обов`язку приватного виконавця перевіряти місце проживання/перебування боржника, яке вказано, зокрема, у виконавчому написі нотаріуса, на підставі якого відкривається відповідне виконавче провадження.
Дійсно, існувала така практика суду апеляційної інстанції, яка була побудована на позиції Верховного Суду, зокрема, але не виключно, на постанові Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 09 грудня 2020 року (справа № 460/3537/20). Верховний Суд у цій справі, за подібних обставин, за участі приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Дорошкевич В. Л., дійшов висновку про правомірність її дій щодо відкриття виконавчого провадження на підставі виконавчого напису, в якому було вказано адресу місця фактичного проживання боржника, що знаходиться в межах виконавчого округу м. Києва.

Проте, 31 березня 2021 року Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду, за аналогічних обставин справи, ухвалив постанову у справі №380/7750/20 за позовом фізичної особи до приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Малкової Марії Вікторівни про визнання протиправною та скасування постанови про відкриття виконавчого провадження, де висловив протилежну позицію.
Так, у цій справі № 380/7750/20, Верховний Суд залишив рішення судів попередніх інстанцій в силі, які визнали протиправною та скасували постанову про відкриття виконавчого провадження з підстав того, що, на момент відкриття виконавчого провадження, приватний виконавець виконавчого округу міста Києва Малкова М. В. не володіла достовірною інформацією про фактичне проживання боржника у місті Києві, оскільки стягувач не надав жодних підтверджуючих документів.
Верховний Суд зазначив, що вказана у виконавчому написі від 14 серпня 2020 року № 17489 (на час його вчинення) інформація про місце проживання позивача (боржника у виконавчому провадженні) у місті Києві не може слугувати достатньою підставою для відкриття виконавчого провадження з примусового виконання цього виконавчого документа у місті Києві без перевірки приватним виконавцем інформації про дійсне місце проживання боржника на час відкриття виконавчого провадження.

Зазначаючи про відсутність протилежної позиції касаційного суду з приводу спірних правовідносин, Верховний Суд указав, що постанова Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 09 грудня 2020 року у справі №460/3537/20 не може слугувати прикладом застосування норми матеріального права у подібних правовідносинах, оскільки цим судовим рішенням суд касаційної інстанції направив справу на новий розгляд з мотивів неповноти дослідження обставин справи, які мали значення для правильного її вирішення.

Тобто, Верховний Суд висловив правові висновки щодо правильного застосування норм матеріального права з приводу спірних правовідносин і ці правові висновки, відповідно до ч.5 ст.242 КАС України, є обов`язковими для судів нижчих інстанцій.

За таких обставин, колегія суддів суду апеляційної інстанції повинна керуватися останньою практикою Верховного Суду, викладеною у справі № 380/7750/20, яка зводиться до такого.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Згідно з ч.1 ст. 1 Закону №1404-VІІІ виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі – рішення) – це сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.
Пунктом 3 ч.1 ст. 3 Закону №1404-VІІІ передбачено, що примусовому виконанню підлягають рішення на підставі виконавчих написів нотаріусів.
Частинами 1 та 2 ст. 5 Закону №1404-VІІІ встановлено, що примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів». Приватний виконавець здійснює примусове виконання рішень, передбачених ст. 3 цього Закону.
Згідно з ч.2 ст. 24 Закону №1404-VIIІ приватний виконавець приймає до виконання виконавчі документи за місцем проживання, перебування боржника - фізичної особи, за місцезнаходженням боржника - юридичної особи або за місцезнаходженням майна боржника.
Основи організації та діяльності з примусового виконання судових рішень і рішень інших органів (посадових осіб) органами державної виконавчої служби та приватними виконавцями, їхні завдання та правовий статус визначає Закон України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів» від 02 червня 2016 року №1403-VIII (далі – Закон №1403-VIII).
Згідно зі ст. 1 цього Закону примусове виконання судових рішень і рішень інших органів (посадових осіб) (надалі - рішення) покладається на органи державної виконавчої служби та у визначених Законом України «Про виконавче провадження» випадках – на приватних виконавців.
Відповідно до п.4 ч.2 ст. 23 Закону №1403-VIII у Єдиному реєстрі приватних виконавців України містяться відомості про виконавчий округ, на території якого приватний виконавець здійснює діяльність.
Частинами 1 та 2 ст. 25 Закону №1403-VIII визначено, що виконавчим округом є територія Автономної Республіки Крим, області, міста Києва чи Севастополя; приватний виконавець має право приймати до виконання виконавчі документи, місце виконання яких відповідно до Закону України «Про виконавче провадження» знаходиться у межах Автономної Республіки Крим, області або міста Києва чи Севастополя, у яких розташований його виконавчий округ.
Пунктом 1 Розділу ІІ Інструкції з організації примусового виконання рішень, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 02 квітня 2012 року №512/5, зареєстровано в Міністерстві юстиції України 02 квітня 2012 року за №489/20802 (далі – Інструкція №512/5) визначено, що виконавець при здійсненні виконавчого провадження зобов`язаний використовувати всі надані йому права та повноваження, необхідні для забезпечення неупередженого, ефективного, своєчасного і повного виконання рішення.
Згідно з п.4 Розділу ІІІ Інструкції №512/5 виконавчий документ повертається без прийняття до виконання у випадках, передбачених частиною четвертою статті 4 Закону, про що орган державної виконавчої служби або приватний виконавець надсилає стягувачу повідомлення протягом трьох робочих днів з дня пред`явлення виконавчого документа.
Пунктом 10 ч.4 ст. 4 Закону №1404-VIIІ передбачено, що виконавчий документ повертається стягувачу, зокрема, приватним виконавцем без прийняття до виконання протягом трьох робочих днів з дня його пред`явлення, якщо виконавчий документ пред`явлено не за місцем виконання або не за підвідомчістю.
Відповідно до п.5 Розділу ІІІ Інструкції №512/5 у разі відсутності підстав для повернення виконавчого документа стягувачу без прийняття його до виконання виконавець не пізніше наступного робочого дня з дня надходження до нього виконавчого документа виносить постанову про відкриття виконавчого провадження.
Згідно з п.10 Розділу ІІІ Інструкції №512/5 місце виконання рішення визначається відповідно до вимог, встановлених ст. 24 Закону.
Аналіз наведених норм законодавства дає підстави для висновку, що Закон №1404-VIII визначає вимоги (критерії) до місця відкриття приватним виконавцем виконавчого провадження. При цьому, право приватного виконавця відкрити виконавче провадження обмежується виконавчим округом, на території якого приватний виконавець здійснює свою діяльність та відомості щодо якого внесені та містяться у Єдиному реєстрі приватних виконавців України.
Таким чином, якщо місце проживання, перебування боржника – фізичної особи або місце знаходження майна боржника розташовано в окрузі, в якому приватний виконавець здійснює діяльність та, відповідно, на яку розповсюджується компетенція цього приватного виконавця, він має право прийняти до виконання відповідні виконавчі документи та відкрити виконавче провадження з їх виконання. В протилежному випадку - виконавчий документ повертається стягувачу приватним виконавцем без прийняття його до виконання як такий, що пред`явлений не за місцем виконання або не за підвідомчістю.

Як свідчать обставини справи, «адреса проживання» ОСОБА_1 ( АДРЕСА_4 ), яку стягувач ТОВ «Росвен Інвест Україна» зазначив у своїй заяві, адресованій приватному виконавцю, зазначена також і у виконавчому написі приватного нотаріуса Григорян Д. Г. від 01.12.2020 року № 2006 про стягнення заборгованості за кредитним договором на користь ТОВ «Росвен Інвест Україна».
Цей виконавчий напис приватний нотаріус вчинив на підставі відповідного звернення ТОВ «Росвен Інвест Україна» (стягувач), який набув право вимоги за відповідним кредитним договором.
Отож, інформацію про «адресу проживання» ОСОБА_1 (боржника) повідомив саме стягувач – ТОВ «Росвен Інвест Україна». Проте, якщо зареєстроване місце проживання боржника має офіційне підтвердження, то «адреса проживання» у цьому випадку базується виключно «на словах» стягувача (тобто особи, яка у виконавчому провадженні є заінтересованою стороною).

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що виконавець не має обов`язку перевіряти вірогідність відомостей, які зазначено у виконавчому документі. Водночас, суд першої інстанції повинен був звернути увагу, що приватний виконавець повинен здійснювати свою професійну діяльність сумлінно, поважати інтереси стягувачів, боржників, третіх осіб, не принижувати їхню гідність (частина друга статті 4 Закону № 1403-VIII), повинен дотримуватися принципів верховенства права, законності, справедливості, неупередженості та об`єктивності (частина перша статті 4 Закону № 1403-VIII).
Закріплені у статті 4 Закону № 1403-VIII засади діяльності, зокрема, приватного виконавця вимагають діяти добросовісно, що, окрім іншого, вимагає від нього більш вдумливого і ретельно виваженого підходу до виконання своїх професійних обов`язків.
Отримавши заяву ТОВ «Росвен Інвест Україна» про примусове виконання виконавчого напису приватного нотаріуса, в якому зазначено дві різні адреси боржника, приватний виконавець не міг не звернути уваги, що ці адреси, якщо вирішувати питання про прийняття до виконання цього виконавчого документа, відсилають до різних виконавчих округів (місто Харків та місто Київ). Звідси виникає потреба з`ясування місця проживання боржника як умови прийняття виконавчого документа до примусового виконання приватним виконавцем, територіальним округом якої є місто Київ.

Аналіз положень Цивільного кодексу України у зіставленні з положеннями Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» від 11 грудня 2003 року № 1382-IV дозволяє зробити висновок, що місцем проживання особи є житло, в якому вона проживає (постійно або тимчасово). Особа не обмежена у можливості мати більше, ніж одне місце проживання, проте реєстрація місця проживання здійснюється тільки за однією адресою, яку особа сама вибрала і за якою вестиме листування з фізичними/юридичними особами, контролюючими органами, отримуватиме офіційну кореспонденцію.
У даній справі встановлено, що зареєстрованим місцем проживання ОСОБА_1 є: АДРЕСА_1 .
Зі слів позивача, він проживає за вказаною адресою і працює в АДРЕСА_2 .
Щодо «адреси проживання», яку повідомив стягувач (ТОВ «Росвен Інвест Україна»), жодного підтвердження вірогідності цієї інформації немає. Тобто, об`єктивних даних, на основі яких можна було б стверджувати, що ОСОБА_1 проживав у місті Києві (хоча б на дату відкриття виконавчого провадження), чи має майно на території цього виконавчого округу, відповідач (на підтвердження правомірності спірної постанови у вимірі мотивів, з яких її оскаржено) не надав.

Отже, сама лише вказівка на місце проживання, яке не має жодного взаємозв`язку з особою боржника, не може вважатися достатньою підставою для прийняття виконавчого документа приватним виконавцем, територіальний округ якої охоплює місце виконання, визначеного за цією адресою. За описаної вище ситуації визначення місця виконання виконавчого документа щодо позивача (як фізичної особи-боржника) має відбуватися за зареєстрованим місцем проживання боржника ( ОСОБА_1 ). Будь-яка інша адреса місця проживання чи відомості про місце перебування особи-боржника можуть слугувати додатковою інформацією і сприяти примусовому виконанню рішення, але не використовуватися як юридичний факт, з яким Закон № 1404-VIII пов`язує місце виконання рішення, а з ним і виконавчий округ приватного виконавця.
Якщо трактувати місце виконання рішення у ситуації, подібній до тієї, яку маємо у цій справі, у той спосіб, як це зробив відповідач, то це (за своєю зовнішньою формою прояву) створюватиме умови для підміни суті визначеного Законом № 1404-VIII місця виконання рішення і пов`язаного з ним визначенням виконавчого округу приватного виконавця на формальність, що у підсумку нівелюватиме сенс виконавчого провадження і засади, з дотриманням яких воно має здійснюватися загалом.

У зв`язку з цим, колегія суддів погоджується з доводами апелянта щодо відсутності у відповідача правових підстав для винесення постанови про відкриття виконавчого провадження №63883621 від 11.12.2020 року щодо примусового виконання виконавчого напису №2006 від 01.12.2020 року, виданого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Григорян Д. Г. про стягнення з боржника – ОСОБА_1 на користь ТОВ «Росвен Інвест Україна» заборгованості в сумі 33  794,52 грн.

Водночас, суд апеляційної інстанції вважає, що належним способом захисту прав позивача буде визнання протиправною та скасування постанови приватного виконавця про відкриття виконавчого провадження №63883621 від 11.12.2020 року, оскільки визнання протиправними дій приватного виконавця щодо відкриття виконавчого провадження не захистить порушене право позивача.

Підставами для скасування судового рішення, відповідно до ст. 317 КАС України, є неправильне застосування норм матеріального права, зумовлене неправильним тлумаченням законодавства, що регулює спірні правовідносини.

На думку колегії суддів, саме неправильне застосування норм матеріального права у цій справі, є підставою для часткового задоволення апеляційної скарги та скасування рішення суду першої інстанції.

Відповідно до абз.1 ч.1 ст.139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.
Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 за подачу позову сплатив судовий збір в сумі 840,80 грн., що підтверджується квитанцією №30090314 від 23.12.2020 року (а.с.1), за подачу апеляційної скарги позивачем сплачено 1261,20 грн. (квитанція №30620390 від 29.01.2021 року (а.с.69)).
Враховуючи, що позов підлягає задоволенню, шляхом визнання протиправною та скасування спірної постанови, сплачений позивачем судовий збір за подання позову та апеляційної скарги на загальну суму 2102 грн. належить стягнути з приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Табінського О. В. на користь позивача.

Керуючись статтями 287, 306, 308, 311, 315, 317, 322, 325, 328 КАС України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 – задовольнити частково.
Рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 21 січня 2021 року – скасувати.
Ухвалити у справі нове рішення, яким позов ОСОБА_1 до приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Табінського Олега Володимировича про визнання дій протиправними та скасування постанови про відкриття виконавчого провадження – задовольнити частково.
Визнати протиправною та скасувати постанову приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Табінського Олега Володимировича про відкриття виконавчого провадження №63883621 від 11 грудня 2020 року.
У задоволенні іншої частини позову – відмовити.

Стягнути з приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Табінського Олега Володимировича (РНОКПП НОМЕР_1 ) 2102 (дві тисячі сто дві) грн. на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 ), в рахунок відшкодування сплаченого судового збору.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Доповідач - суддя                                                             І. О. Турецька

суддя                                                                                 Л. В. Стас

суддя                                                                                 Л. П. Шеметенко

Повне судове рішення складено 22.04.2021 року.