ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А
і м е н е м  У к р а ї н и

22 червня 2021 року 	м. Дніпро	справа № 280/494/21	

Третій апеляційний адміністративний суд 
у складі колегії суддів: головуючого - судді  Кругового О.О. (доповідач),
                               суддів:  Прокопчук Т.С., Шлай А.В.,     
  
          розглянувши в порядку письмового провадження в місті Дніпро апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1    
на рішення Запорізького  окружного адміністративного суду   від 01.03.2021 року, (суддя суду першої інстанції Татаринов Д.В.), прийняте в порядку письмового провадження в м. Запоріжжя,  повне судове рішення складено 01.03.2021 року, в адміністративній справі №280/494/21  за позовом ОСОБА_1  до Військової частини НОМЕР_1 про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії ,- 
ВСТАНОВИВ:
20 січня 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду з адміністративним позовом, в якому просив:  
- визнати протиправною відмову відповідача щодо нарахування та виплати ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки при звільненні з 06 квітня 2017 року по день фактичної виплати, а саме по 07 грудня 2020 року;
- зобов`язати відповідача нарахувати та виплатити позивачу середній заробіток за час затримки при звільненні з 29 березня 2018 року по день фактичної виплати шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, виходячи з двох місячного грошового забезпечення перед звільненням.
Адміністративний позов обґрунтовано тим, що в період проходження служби нарахування його грошового забезпечення проводилось не в повному обсязі, зокрема, не було виплачено компенсацію за додаткову відпустку як учаснику бойових дій та індексація грошового забезпечення. На виконання рішень Запорізького окружного адміністративного суду по справам №280/2360/20 та №280/2364/20 відповідачем 07 грудня 2020 року нараховано та виплачено позивачу грошові кошти у розмірі 801,53 грн. та 1998,17 грн. 09 грудня 2020 року позивач звернувся до відповідача із заявою про нарахування та виплату середньомісячного заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, а саме з 06 квітня 2017 року (день звільнення з військової служби) по 07 грудня 2020 року (день фактичної виплати). Проте, відповідачем відмовлено у задоволенні заяви із посиланням на те, що на військовослужбовців не поширюється норми Кодексу законів про працю України, а питання оплати військовослужбовців врегульовано спеціальним законом. Позивач, не погодившись з такою відмовою відповідача, звернувся до суду з даним позовом. Просить задовольнити позовні вимоги.
          Рішенням Запорізького окружного адміністративного суду від 01.03.2021 року частково задоволено адміністративний позов ОСОБА_1 .. Стягнуто з військової частини НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 середню заробітну плату за час затримки розрахунку у розмірі 3000,00 грн. (три тисячі гривень 00 копійок) без урахування сплати податків та інших обов`язків платежів. В задоволенні решти позовних вимог, - відмовлено. 
          Не погодившись з рішенням суду першої інстанції відповідач звернувся з апеляційною скаргою, в якій посилаючись на порушення судом вимог норм матеріального та процесуального права, просить оскаржуване рішення суду скасувати та прийняти нову постанову.
Апеляційна скарга обґрунтована тим, що військовослужбовці не перебувають у трудових відносинах з підприємствами, установами, організаціями усіх форм власності та господарювання, а проходять службу. Порядок проходження служби у Збройних Силах України та інших військових формуваннях урегульовано спеціальними нормативно-правовими актами, які покладають на громадян, котрі перебувають на такій службі, додаткові обов`язки і відповідальність. На військовослужбовців, які проходять військову службу у військових формуваннях, утворених відповідно до законів України, Кодекс законів про працю України не поширюється, однак зазначене не залишилось поза увагою суду першої інстанції.
          Дослідивши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, перевіривши правильність застосування судом норм матеріального та процесуального права, надану правову оцінку дослідженим судом доказам по справі, суд апеляційної інстанції приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення апеляційної скарги з наступних підстав. 
          Судом першої інстанції встановлено та матеріалами справи підтверджено, що  позивач, ОСОБА_1 , проходив військову службу у військовій частині НОМЕР_1 .
Наказом командира військової частини НОМЕР_1 (пп НОМЕР_2 ) від 06 квітня 2017 року № 136 ОСОБА_1 звільнений з військової служби.
У зв`язку з неповним нарахуванням грошового забезпечення в період проходження служби, зокрема, невиплати компенсації за додаткову відпустку як учаснику бойових дій та індексації грошового забезпечення, позивач звертався до суду.
Рішенням Запорізького окружного адміністративного суду від 29 травня 2020 року по справі №280/2360/20 вирішено, серед іншого, зобов`язано Військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 індексацію грошового забезпечення за період з 05 березня 2015 року по 06 квітня 2017 року.
На виконання вказаного рішення 07 грудня 2020 року позивач отримав доплату у розмірі 801,53 грн., що підтверджується копією платіжного доручення №3633 від 04 грудня 2020 року.
Рішенням Запорізького окружного адміністративного суду від 04 червня 2020 року по справі №280/2364/20, з урахуванням ухвали про виправлення описки від 11 грудня 2020 року, вирішено зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за невикористані дні додаткової оплачуваної відпустки як учаснику бойових дій за період з 26 липня 2016 року по 06 червня 2017 року, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби – 06 квітня 2017 року.
На виконання вказаного рішення 07 грудня 2020 року позивач отримав доплату у розмірі 1998,17 грн., що підтверджується копією платіжного доручення №3589 від 01 грудня 2020 року.
09 грудня 2020 року ОСОБА_1 звернувся до військової частини НОМЕР_1 із заявою про нарахування та виплату йому середньомісячного заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, а саме з 06 квітня 2017 року по день фактичної виплати (07 грудня 2020 року).
Листом військової частини НОМЕР_1 від 18 грудня 2020 року №7126 повідомлено позивача, що військовослужбовці не перебувають у трудових відносинах з підприємствами, установами організаціями усіх форм власності та господарювання, а проходять службу. Порядок проходження служби у Збройних Силах України та інших військових формуваннях урегульовано спеціальними нормативно-правовими актами, які покладають на громадян, котрі перебувають на такій службі, додаткові обов`язки і відповідальність. На військовослужбовців, які проходять військову службу у військових формуваннях, утворених відповідно до законів України, КЗпП не поширюється.
Позивач, не погодившись з такою відмовою відповідача, звернувся до суду з даним позовом.
          Вирішуючи спір між сторонами та задовольняючи позовні вимоги суд першої інстанції виходив з того, що позивач набув право на отримання середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку, визначеного статтею 117 КЗпП України.
Суд апеляційної інстанції погоджується з рішенням суду першої інстанції з огляду на наступне.
          Колегія суддів апеляційного суду зазначає, що приписами  ст. 116 Кодексу Законів про працю України  на підприємство, установу, організацію покладено обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. У разі невиконання такого обов`язку наступає передбачена  статтею 117 КЗпП України  відповідальність.
Метою такого законодавчого регулювання є захист майнових прав працівника у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема захист права працівника на своєчасне одержання заробітної плати за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя.
З метою захисту інтересів постраждалої сторони законодавець може встановлювати правила, спрямовані на те, щоб така сторона не була позбавлена компенсації своїх майнових втрат. Такі правила мають на меті компенсацію постраждалій стороні за рахунок правопорушника у певному заздалегідь визначеному розмірі (встановленому законом або договором) майнових втрат у спрощеному порівняно зі стягненням збитків порядку. Така спрощеність полягає в тому, що кредитор (постраждала сторона) не повинен доводити розмір його втрат, на відміну від доведення розміру збитків.
Звертаючись з вимогою про стягнення відшкодування, визначеного виходячи з середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, відповідно до  статті 117 КЗпП України, позивач не повинен доводити розмір майнових втрат, яких він зазнав. Тому оцінка таких втрат працівника, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, не має на меті встановлення точного їх розміру. Суд має орієнтовно оцінити розмір майнових втрат, яких, як можна було б розумно передбачити, міг зазнати позивач.
За змістом частини першої  статті 117 КЗпП України  обов`язок роботодавця перед колишнім працівником щодо своєчасного розрахунку при звільненні припиняється проведенням фактичного розрахунку, тобто, реальним виконанням цього обов`язку. І саме з цією обставиною пов`язаний період, протягом  якого до роботодавця є можливим застосування відповідальності.
Частина перша  статті 117 КЗпП України  переважно стосується випадків, коли роботодавець за відсутності спору свідомо та умисно не проводить остаточний розрахунок з колишнім працівником.
Частина друга  статті 117 КЗпП України  стосується тих випадків, коли наявний спір між роботодавцем та колишнім працівником про належні до виплати суми та фактично охоплює два випадки вирішення такого спору.
Так, якщо між роботодавцем та колишнім працівником виник спір про розміри належних звільненому працівникові сум, то в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника, власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування (тобто, зазначене в частині першій  статті 117 КЗпПУкраїни). Відтак, у цьому випадку законодавець не вважає факт вирішення спору фактом виконання роботодавцем обов`язку провести повний розрахунок із колишнім працівником, що зумовлює можливість відповідальності роботодавця протягом усього періоду прострочення.
Натомість, якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Таке правове регулювання є способом досягти балансу між захистом прав працівника та додержанням принципів справедливості і співмірності у трудових відносинах, враховуючи фактичні обставини, за яких стався несвоєчасний розрахунок та міру добросовісної поведінки роботодавця.
Оскільки ухвалення судового рішення про стягнення з роботодавця виплат, які передбачені після звільнення, за загальними правилами, встановленими  Цивільним кодексом України, не припиняє відповідний обов`язок роботодавця, то відшкодування, передбачене  статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця, у спосіб, спеціально передбачений для трудових відносин, за весь період такого невиконання, в тому числі й після прийняття судового рішення.
Вказані правові висновки також відповідають правовій позиції Великої Палати Верховного Суду, викладеній в постанові від 26.02.2020 року по справі № 821/1083/17, що враховується судом апеляційної інстанції, відповідно до ч. 5  ст. 242 КАС України.
          Умовами застосування частини першої  статті 117 КЗпП України  є невиплата належних звільненому працівникові сум у відповідні строки, вина власника або уповноваженого ним органу у невиплаті зазначених сум та відсутність спору про розмір таких сум. При дотриманні наведених умов підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
          При цьому, за правовою позицією, висловленою Великою Палатою Верховного Суду в постанові від 26 лютого 2020 року у справі № 821/1083/17 під «належними звільненому працівникові сумами» необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право станом на дату звільнення згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем (заробітна плата, компенсація за невикористані дні відпустки, вихідна допомога тощо).
В свою чергу, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого  статтею 117 КЗпП України, враховуючи: розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором, період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника, інші обставини справи, встановлені судом, зокрема дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.
Відповідні правові висновки викладені Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц.
Як вбачається з довідки військової частини НОМЕР_1 про нараховані суми грошового забезпечення від 03 лютого 2021 року №171, загальна сума заробітної плати позивача за лютий та березень 2017 року (два місяці, які передували місяцю звільнення) становила 15670,08 грн., а саме: за лютий 2017 року – 8114,40 грн., за березень 2017 року – 7555,68 грн.
Відтак, оскільки загальна кількість робочих днів за лютий та березень 2017 року становила 42 робочих днів, то відповідно середньоденна заробітна плата (грошове забезпечення) позивача становила 373,10 грн. (8114,40 грн. + 7555,68 грн. = 15670,08 грн. / 42 робочі дні).
Отже, оскільки період затримки виплати належного позивачу грошового забезпечення становить 917 робочих днів (за період з 06 квітня 2017 року по 07 грудня 2020 року), то відповідно сума належного середнього заробітку буде становити 342132,70 грн. (917 х 373,10 грн.).
Суд першої інстанції обгрунтовано врахував наступні критерії для зменшення розміру відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, а саме врахував той факт, що позивач з позовами до Військової частини НОМЕР_1 про виплату компенсації за додаткову відпустку, як учаснику бойових дій, та індексації грошового забезпечення (справи № 280/2360/20 та № 280/2364/20) звернувся у квітні 2020, тобто більш ніж 3 роки після виключення зі списків особового складу та всіх видів забезпечення. Натомість, з часу звернення до суду за захистом порушених прав до часу виконання відповідачем рішення суду сплинуло приблизно пів року.
Також, суд зазначає, що розмір невиплаченої грошової компенсації за невикористані дні додаткової відпустки позивача при звільненні становив 1998,17 грн., а за індексацію грошового забезпечення – 801,53 грн. При цьому загальна сума заборгованості (2799,70 грн.) становить приблизно 0,8% від розрахункової суми середнього заробітку позивача за час затримки її виплати при звільненні (342132,70 грн.).
Окрім того, сума заборгованості (2799,70 грн.) приблизно у 120 разів менша від визначеної суми середнього заробітку позивача за час затримки її виплати при звільненні (342132,70 грн.).
За таких обставин, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що справедливою, пропорційною та такою, що відповідає критеріям, визначення розміру відповідальності відвідача за прострочення ним належних при звільненні позивача виплат, може вважатися виплата у розмірі 3000 грн.
З урахуванням вищевикладеного суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим, а підстави для зміни або скасування рішення суду  в межах доводів апеляційної скарги – відсутні. 
          Керуючись ст. 243, 308, 311, 315, 316, 321, 325 КАС України, суд,-
ПОСТАНОВИВ:
          Апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1    - залишити без задоволення.
          Рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 01.03.2021 року в адміністративній справі №280/494/21 – залишити без змін. 
                    Постанова набирає законної сили з моменту прийняття та оскарження в касаційному порядку не підлягає.

Головуючий - суддя                                                                      О.О. Круговий 

                               суддя                                                                      Т.С. Прокопчук 

                               суддя                                                                      А.В. Шлай