ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/3856/21 Справа № 215/6595/20 	  	Суддя у 1-й інстанції - Квятковський Я. А. Суддя у 2-й інстанції - Бондар  Я. М.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 квітня 2021 року                                                                м.Кривий Ріг

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого судді - Бондар Я.М.
суддів - Барильської А.П., Зубакової В.П.
сторони справи :
позивач-  ОСОБА_1 ,
відповідач-Приватне акціонерне товариство «Північний гірничо-збагачувальний комбінат»,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження у письмовому порядку згідно ч.13 ст.7, ч.1 ст.369 ЦПК України, без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами цивільну справу за апеляційною скаргою  ОСОБА_1 на рішення Тернівського районного суду м.Кривого Рогу Дніпропетровської області від 02 лютого 2021 року, ухваленого суддею Квятковським Я.А. в місті Кривому Розі Дніпропетровської області, повний текст судового рішення складено 02 лютого 2021 року, -

ВСТАНОВИВ :

У листопаді 2020 року  ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом до ПрАТ «ПівнГЗК» про стягнення з відповідача недоплаченої одноразової допомоги при звільненні у розмірі 3915.52 грн., середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 27.07.2010 по 27.07.2013 у розмірі 68442.12 грн., та моральної шкоди, спричиненої не проведенням повного розрахунку, у розмірі 10000 грн.
В обґрунтування позову зазначила, що вона з 09.12.1993 до 26.07.2010 року працювала у відповідача, була звільнена за власним бажанням у зв`язку із виходом на пенсію. 
У 2020 року дізналася, що відповідно до Галузевої угоди на 2007-2008 рр., яка була чинна на момент її звільнення, відповідач повинен був сплатити їй вихідну допомогу в розмірі двох середньомісячних заробітних плат у зв`язку із тим, що вона пропрацювала на підприємстві більше 15 років. 
Оскільки відповідач не здійснив всіх виплат, передбачених законодавством, позивач також просила стягнути з відповідача середній заробіток за час затримки виплати вихідної допомоги за період з 27.07.2010 по 27.07.2013 р. за розрахунком : 92.74 грн.*738=68442,12 грн., де 92.74 грн.-середньоденна заробітна плата, 738 - кількість робочих днів.
Крім того своїми діями відповідач завдав позивачу моральну шкоду, яку вона оцінює у розмірі 10 000 грн., оскільки позивач пропрацювала сумлінно на підприємстві, стягнень не мала, не допускала порушень трудової дисципліни, а відповідач натомість порушив законодавство та не виконав свої обов`язки.
Рішенням Тернівського районного суду м.Кривого Рогу Дніпропетровської області від 02 лютого 2021 року ОСОБА_1  – задовольнити частково. 
Стягнуто з Приватного акціонерного товариства «Північний гірничо-збагачувальний комбінат» на користь  ОСОБА_1 недоплачену вихідну допомогу при звільненні у розмірі 3915 (три тисячі дев`ятсот пятнадцять) грн. 52 коп.
Стягнуто з Приватного акціонерного товариства «Північний гірничо-збагачувальний комбінат» на користь  ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки при розрахунку у розмірі 20 000 грн. 
Стягнуто з Приватного акціонерного товариства «Північний гірничо-збагачувальний комбінат» на користь  ОСОБА_1 моральну шкоду у розмірі 4 000 (чотири тисячі) грн.
Стягнуто з Приватного акціонерного товариства «Північний гірничо-збагачувальний комбінат» судовий збір у розмірі 284,94 грн. на користь держави.
Позивач ОСОБА_1 , будучи незгодною з ухваленим судовим рішенням подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального права, просить змінити рішення, повністю, задовольнивши її вимоги в частині стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку.
При цьому, скаржник зазначає, що суд першої інстанції, зменшуючи розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не послався на норми права, яким передбачено порядок зменшення середнього заробітку. Вказує, що судом при визначенні суми середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні навіть не враховані інфляційні процеси. Окремо зазначає, що середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за весь час затримки – з наступного дня після звільнення з підприємства (27.07.2010р.) по день подача позову до суду (25.11.2020р. становив би 235 559,60 грн., однак вона пред`явила вимогу на суму 68 442,12 грн, що в три з половиною рази менше ніж за весь період не проведення розрахунку, що судом не було взято до уваги.
Відзив на апеляційну скаргу позивача не подано.
Справа розглядається без повідомлення учасників справи, в порядку ч.13 ст.7, ч.1 ст.369 ЦПК України, оскільки ціна позову менше 100 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах заявлених позовних вимог та доводів апеляційної скарги, за наявними у справі матеріалами, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.
Судом встановлено та підтверджено матеріалами справи, що позивач ОСОБА_1 у період 09.12.1993 по 26.07.2010 перебувала у трудових відносинах з ПрАТ "ПівнГЗК", 26.07.2010 звільнена за власним бажанням у зв`язку із виходом на пенсію з виплатою коштів в розмірі 73.17 грн. 
За час роботи на підприємстві відповідач неодноразово змінювала прізвище: « ОСОБА_2 », « ОСОБА_3 », « ОСОБА_4 » у зв`язку з укладенням шлюбів, а.с. 7, 8. 
Відповідно до довідки ПрАТ «ПівнГЗК» №739 від 03.07.2020 року, середньогодинна заробітна плата ОСОБА_5 становить – 12.88 грн., а середньомісячна - 1957,76 грн. (а.с.13).
Згідно витягу з галузевої угоди гірничо-металургійного комплексу України на 2007 2008 року передбачено що за рахунок коштів підприємства у порядку та на умовах, передбачених колективним договором, сторона власника зобов`язується: виплачувати працівнику при виході на пенсію одноразову допомогу в розмірі, залежно від стажу його роботи на підприємстві, але не менше : при стажі від 7.5 до 15 років - середньомісячну заробітну плату; від 15 до 20 років – двомісячну заробітну плату; від 20 і більше років – тримісячну середню заробітну плату, а.с. 15-16. 
Ухвалюючи рішення про часткове задоволення змінених позовних вимог ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив із доведеності того, що відповідачем порушені умови Галузевої угоди, які розповсюджують свою дію на ПрАТ «ПІВНГЗК» та передбачають обов`язок роботодавця виплатити двомісячну заробітну плату за стаж роботи на підприємстві до 20 років, а також наявністю у зв`язку з цим підстав для стягнення вихідної допомоги, середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні в порядку, передбаченому ст.ст.116, 117 КЗпП України та моральної шкоди.
Колегія суддів погоджується із такими висновком суду першої інстанції, однак погоджується і з доводами позивача, викладеними в апеляційній скарзі, з огляду на наступне.
Рішення суду в части розміру вихідної допомоги та моральної шкоди не оскаржується і в цій частині судом апеляційної інстанції не переглядається.
Так, відповідно до ст.264 ЦПК України, суд під час ухвалення рішення, серед інших питань, вирішує які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин та яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.
Статтею 43 Конституції України проголошено: кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.
Приписами статті 21 КЗпП України передбачено, що трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.
Положеннями статті 13 КЗпП України визначено, що колективний договір може передбачати додаткові порівняно з чинним законодавством і угодами гарантії, соціально-побутові пільги.
Як слідує з п.6.1 Галузевої угоди гірничо-металургійного комплексу України на 2007-2008 роки, що діяла на час звільнення позивача, зобов`язано роботодавця виплачувати працівникам, які досягли пенсійного віку (жінки 55 років, чоловіки 60 років) при виході на пенсію за власним бажанням одноразову допомогу в розмірі,залежному від безперервного стажу роботи на комбінаті: від 20 і більше років - три середньомісячні заробітні плати працівника.
Водночас, згідно п.7.5 Колективного договору на 2007-2008 роки між генеральним директором та об`єднаним представницьким органом профспілкових комітетів ВАТ "Північний ГЗК", передбачено виплату підприємством одноразової допомоги при виході на пенсію за умови, що працівники звільняються за власним бажанням протягом одного місяця після досягнення ними пенсійного віку (для чоловіків - 55 років).
Статтею 5 Закону України «Про колективні договори і угоди» встановлено, що умови колективних договорів і угод, укладених відповідно до чинного законодавства, є обов`язковими для підприємств, на які вони поширюються, та сторін, які їх уклали. Умови колективних договорів або угод, що погіршують порівняно з чинним законодавством становище працівників, є недійсними, і забороняється включати їх до договорів і угод.
Також, стаття 9 цього Закону передбачає, що положення генеральної, галузевої (міжгалузевої), територіальної угоди діють безпосередньо і є обов`язковими для всіх суб`єктів, що перебувають у сфері дії сторін, які підписали угоду. Вимоги Галузевої угоди розповсюджуються на всі підприємства відповідної галузі.
Галузевою угодою гірничо-металургійного комплексу України в частині соціальних гарантій (соціального захисту) яка була чинна на час звільнення позивача із підприємства передбачено виплачувати при виході на пенсію працівнику одноразову допомогу залежно від стажу його роботи на підприємстві без встановлення віку особи.
Судом встановлено, що ОСОБА_1 відпрацювала на підприємстві відповідача гірничо-металургійного комплексу більше повних 15 років та була звільнена за власним бажанням у зв`язку із виходом на пенсію.
Відповідно до вимог ст.47 КЗпП України, власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в ст.116 КЗпП України.
Згідно зі ст.116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.
Статтею 117 КЗпП України передбачено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст.116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір, підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
Отже, аналіз наведених норм матеріального права дає підстави для висновку, що передбачений ч.1 ст.117 КЗпП України обов`язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст.116 КЗпП України, при цьому визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку.
Таким чином, не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої ст.117 Кодексу, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що так як ОСОБА_1 яка була звільнене на 26.07.2010 року, не були виплачені всі належні їй суми у строки, визначені в ст.116 КЗпП України, а повного розрахунку на момент ухвалення рішення судом першої інстанції проведено не було, то суд першої інстанції дійшов вірного висновку про наявність підстав для стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку. 
Відповідно до ст.1 Першого протоколу від 17.07.1997 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та вимог ст.41 Конституції України, ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.
Згідно роз`яснень, викладених у п.20 постанови Пленуму Верховного Суду України
від 24 грудня 1999 року №13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», при визначенні розміру відшкодування за час затримки розрахунку судам необхідно врахувати розмір спірної суми, істотність цієї частки порівняно із середнім заробітком працівника, вини роботодавця у порушенні строків її виплати та інших конкретних обставин справи.
У разі не проведення розрахунку у зв`язку із виникненням спору про розмір належних до виплати сум вимоги про відповідальність за затримку розрахунку підлягають задоволенню у повному обсязі, якщо спір вирішено на користь позивача або такого висновку дійде суд, що розглядає справу. 
При частковому задоволенні позову працівника суд визначає розмір відшкодування за час затримки розрахунку з урахуванням спірної суми, на яку той мав право, частки, яку вона становила у заявлених вимогах, істотності цієї частки порівняно із середнім заробітком та інших конкретних обставин справи.
У позовні заяві позивач просила стягнути з відповідача на її користь середній заробіток за час затримки за період з 27.07.2010 року по 27.07.2013 року, що становить 738 робочих днів та складає суму 68 442,12 грн., з розміром та розрахунком якого суд першої інстанції не погодився.
Зменшуючи суму середнього заробітку за час затримки розрахунку до 20 000 грн., суд першої інстанції, виходив з того, що позивач звільнилася з підприємства у 2010 р. та не обґрунтувала у зв`язку з чим була пов`язана тривалість такого періоду, що сума середнього заробітку за час затримки розрахунку є в 17 разів більшою ніж сума невиплаченої позивачу вихідної допомоги.
Проте, колегія суддів не може погодитись з таким висновком суду першої інстанції та вважає за необхідне збільшити розмір грошового відшкодування з 20000 грн. до заявлених у позові вимог – 68 442,12 грн., з урахуванням тривалого часу роботи на підприємстві відповідача, протягом більше 15 років, а також, беручи до уваги заявлений позивачем період з 27.07.2010р. по 27.07.2013р., який становить 3 роки, а весь період затримки розрахунку становить більше 10 років і відповідно сума становила б 235 559,60 грн. 
З огляду на вище наведене, керуючись нормами ст.376ЦПК України, колегія суддів вважає, розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку з позивачем необхідно збільшити до 68 442,12 грн., на думку суду такий розмір буде справедливим пропорційним і таким, що відповідає обставинам справи, у зв`язку з чим апеляційна скарга позивача підлягає задоволенню, а рішення суду першої інстанції зміні в частині збільшення стягнутого судом з відповідача на користь позивача середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні з 20 000 грн. до 68 442,12 грн. 
Керуючись ст.ст.367, 374, ст.376, 381, 382 ЦПК України, Дніпровський апеляційний суд, -
ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу позивача ОСОБА_1 задовольнити.
Рішення Тернівського районного суду м.Кривого Рогу Дніпропетровської області від 02 лютого 2021 року в частині визначеного судом розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку, змінити, збільшивши розмір, стягнутий з Приватного акціонерного товариства «Північний гірничо-збагачувальний комбінат»на користь ОСОБА_1 з 20 000 (двадцяти тисяч) грн. до 68 442,12 (шістдесяти восьми тисяч чотириста сорока двох гривень дванадцяти копійок) грн.
В іншій частині рішення суду залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і касаційному оскарженню не підлягає.
Повний текст постанови складено 29 квітня 2021 року.

Головуючий:

Судді: