ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/1499/21 Справа № 202/2593/19 	  	Суддя у 1-й інстанції - Марченко Н. Ю. Суддя у 2-й інстанції - Єлізаренко І. А.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 квітня 2021 року                                                                м. Дніпро

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Дніпровського апеляційного суду у складі:
         головуючого судді Єлізаренко І.А.,
         суддів   Красвітної Т.П., Свистунової О.В.,
         за участю секретаря Заворотного К.Я.
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 20 серпня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_2 в інтересах малолітніх дітей ОСОБА_3 та ОСОБА_4 до ОСОБА_1 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Перфілова Олена Анатоліївна, орган опіки та піклування Індустріальної районної у м. Дніпрі ради, про витребування майна з чужого незаконного володіння, визнання іпотечного договору недійсним, скасування державної реєстрації

В С Т А Н О В И Л А:

У квітні 2019 року ОСОБА_7 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Перфілова О. А. про витребування майна з чужого незаконного володіння, визнання іпотечного договору недійсним, скасування державної реєстрації.
ІНФОРМАЦІЯ_1 позивач ОСОБА_7 померла.
Ухвалою Індустріального районного суду міста Дніпропетровська від 25 липня 2019 року залучено до участі у справі, як правонаступників позивача малолітніх дітей: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , в інтересах яких діє законний представник - батько ОСОБА_2 . 
В обґрунтування уточненої позовної заяви ОСОБА_2 , який діє в інтересах малолітніх дітей ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , посилався на те, що 16 березня 2015 року ОСОБА_7 на підставі договорів дарування № 022739 та № 022740, посвідчених приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Шатковською І.Ю. та зареєстрованих у реєстрі за № 215 та № 218, набула право власності на домоволодіння, розташоване за адресою: АДРЕСА_1 . Заочним рішенням Індустріального районного суду м.Дніпропетровська від 07 грудня 2015 року у цивільній справі № 202/4652/15-ц вищезазначені договори дарування були скасовані та зобов`язано державного реєстратора скасувати державну реєстрацію права власності на підставі цих договорів. Цим же рішенням суду було визнано право власності на домоволодіння АДРЕСА_1 за ОСОБА_8 27 січня 2016 року ОСОБА_8 на підставі двох договорів купівлі-продажу продала зазначене домоволодіння ОСОБА_9 . Ухвалою Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 30 червня 2016 року заочне рішення суду від 07 грудня 2015 року було скасовано. Ухвалою Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 26 листопада 2016 року позовну заяву ОСОБА_8 про визнання права власності по цивільній справі №202/4652/15-ц залишено без розгляду. ОСОБА_9 09 березня 2017 року продала домоволодіння ОСОБА_10 . 11 липня 2017 року ОСОБА_10 продав домоволодіння ОСОБА_11 . Таким чином, юридичних підстав укладати договори купівлі-продажу домоволодіння АДРЕСА_1 у ОСОБА_8 не було. Заочним рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 19 січня 2018 року витребувано від ОСОБА_11 на користь ОСОБА_7 житловий будинок АДРЕСА_1 . Постановою Дніпровського апеляційного суду від 05 грудня 2018 року заочне рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 19 січня 2018 року залишено без змін. Разом із тим, 20 листопада 2018 року під час розгляду апеляційної скарги Дніпровським апеляційним судом, ОСОБА_11 подарував спірне домоволодіння ОСОБА_1 на підставі договору дарування від 20 листопада 2018 року, зареєстрованого приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Перфіловою О.А., реєстрований номер 4511. ОСОБА_1 за згодою свого чоловіка ОСОБА_5 21 листопада 2018 року уклала з ОСОБА_6 іпотечний договір, який був зареєстрований приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Перфіловою О.А. за № 4540. У зв`язку з посвідченням вищевказаного іпотечного договору від 21 листопада 2018 року приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Перфіловою О.А. накладено заборону відчуження нерухомого майна до припинення дії іпотечного договору (рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень номер 44165471 від 21 листопада 2018 року). Зазначені обставини унеможливили виконання судового рішення та витребування спірного домоволодіння у ОСОБА_11 . Позивач ОСОБА_7 померла ІНФОРМАЦІЯ_1 . Після її смерті за заявою ОСОБА_2 в інтересах малолітніх дітей ОСОБА_3 та ОСОБА_4 приватним нотаріусом ДМНО Яковлевою І.М. була заведена спадкова справа № 55/2019. Інші спадкоємці першої черги - батьки померлої ОСОБА_12 та ОСОБА_13 від прийняття спадщини відмовилися на користь дітей спадкодавця. Таким чином, неповнолітні ОСОБА_3 та ОСОБА_4 є спадкоємцями ОСОБА_7 у рівних частках. Отже, згідно статей 203, 215, 319, 321, 377, 388, 1216-1218, 1258, 1268 ЦК України, іпотечний договір від 21 листопада 2018 року, укладений між ОСОБА_1 і ОСОБА_6 має бути визнаний недійсним, а спірне майно витребувано на користь дітей. З наведених підстав ОСОБА_2 , який діє в інтересах неповнолітніх ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , просив суд витребувати з незаконного володіння ОСОБА_1 , ОСОБА_5 домоволодіння АДРЕСА_1 на користь дітей ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , як спадкоємців ОСОБА_7 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 ; скасувати запис у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про державну реєстрацію права власності на домоволодіння АДРЕСА_1 №290014758 від 20 листопада 2018 року, проведену приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Перфіловою О.А. на підставі договору дарування від 20 листопада 2018 року, серія та номер 4511; визнати недійсним іпотечний договір від 21 листопада 2018 року, укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_6 , посвідчений приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Перфіловою О.А. за реєстровим номером 4540; скасувати державну реєстрацію іпотеки, державну реєстрацію обтяжень в державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та заборону на нерухоме майно в Єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна на домоволодіння, розташоване за адресою: АДРЕСА_1 , яка накладена 21 листопада 2018 року приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Перфіловою О.А. за реєстровим номером 4165471 на підставі іпотечного договору за реєстровим номером 4540 від 21 листопада 2018 року.
Рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 20 серпня 2020 року позов задоволено частково. Витребувано у ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 та ОСОБА_4 домоволодіння АДРЕСА_1 . Визнано недійсним іпотечний договір, укладений 21 листопада 2018 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_6 , посвідчений приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Перфіловою О.А. і зареєстрований у реєстрі за номером 4540. Скасовано державну реєстрацію іпотеки та обтяження в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та заборону відчуження нерухомого майна за адресою: АДРЕСА_1 , що накладена 21 листопада 2018 року приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Перфіловою О.А. на підставі іпотечного договору, зареєстрованого в реєстрі за номером 4540 від 21 листопада 2018 року. В іншій частині позову відмовлено. Вирішено питання щодо судових витрат.
В апеляційній скарзі  ОСОБА_1   просить скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову у повному обсязі, посилаючись на його незаконність та необґрунтованість, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм матеріального та процесуального права.
Ухвалою Дніпровського апеляційного суду від 16 лютого 2021 року  до участі у  цивільній справі в якості третьої особи залучено  орган опіки та піклування Індустріальної районної у м. Дніпрі ради.
Перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду в оскаржуваній частині в межах доводів апеляційної скарги та заявлених позовних вимог, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення з наступних підстав.
Відповідно до ст.ст.12, 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. 
Згідно ч.1 ст. 367 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.
Судом встановлено та вбачається з матеріалів справи,  на підставі договорів дарування, укладених 16 березня 2015 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_7 , посвідчених приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Шатковською І.Ю. та зареєстрованих у реєстрі за номерами 215 та 218, ОСОБА_7 набула право власності на житловий будинок АДРЕСА_1 (т.2 а.с. 45, 47).
Право власності ОСОБА_7 на зазначене домоволодіння 16 березня 2015 року було зареєстроване у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно (номер запису про право власності 9059644 - 1/2 частка та 9060081 - 1/2 частка) (т.2 а.с. 46, 48).
Заочним рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 07 грудня 2015 року у справі за позовом ОСОБА_8 до ОСОБА_14 , третя особа Дніпропетровська міська рада про зобов"язання вчинити певні дії визнано недійсними договори дарування житлового будинку від 16 березня 2015 року; зобов`язано державного реєстратора скасувати державну реєстрацію права власності на підставі цих договорів; визнано за ОСОБА_8 без додаткових актів вводу об`єкту в експлуатацію право власності на будівлю садибного (індивідуального) житлового будинку АДРЕСА_1 ; зобов`язано державного реєстратора скасувати арешт, накладений ухвалою слідчого судді Індустріального районного суду м. Дніпропетровська Шклярука Д.С. по справі № 202/6210/15-к на нерухоме майно, розташоване за адресою: АДРЕСА_1 .
26 січня 2016 року між ОСОБА_8 та ОСОБА_9 був укладений договір купівлі-продажу, посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Коксадзе Л.В., зареєстрований у реєстрі за № 80, згідно з яким ОСОБА_8 продала, а ОСОБА_9 придбала 1/2 частину житлового будинку АДРЕСА_1 .
27 січня 2016 року між ОСОБА_8 та ОСОБА_9 був укладений договір купівлі-продажу, посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Коксадзе Л.В., зареєстрований в реєстрі за № 84, згідно з яким ОСОБА_8 продала, а ОСОБА_9 придбала 1/2 частину житлового будинку АДРЕСА_1 .
Ухвалою Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 30 червня 2016 року заочне рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 07 грудня 2015 року у цивільній справі № 202/4652/15-ц, яким, зокрема, визнано недійсними договори дарування житлового будинку від 16 березня 2015 року та визнано за ОСОБА_8 право власності на будівлю садибного (індивідуального) житлового будинку АДРЕСА_1 скасовано.
Ухвалою Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 26 грудня 2016 року позовну заяву ОСОБА_8 до ОСОБА_14 залишено без розгляду.
09 березня 2017 року між ОСОБА_15 та ОСОБА_10 був укладений договір купівлі-продажу житлового будинку, посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Бондаренком Р.О. та зареєстрований в реєстрі за №470, згідно якого ОСОБА_15 продала ОСОБА_10 житловий будинок АДРЕСА_1 .
11 липня 2017 року ОСОБА_10 уклав з ОСОБА_11 договір купівлі-продажу житлового будинку, посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Огородник Л.В., зареєстрований в реєстрі за № 998, відповідно до якого ОСОБА_10 продав ОСОБА_11 житловий будинок АДРЕСА_1 .
Вказані обставини також встановлені заочним рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 19 січня 2018 року у справі № 202/5182/17, яким витребувано від ОСОБА_11 на користь ОСОБА_7 житловий будинок АДРЕСА_1 .
Постановою Дніпровського апеляційного суду від 05 грудня 2018 року заочне рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 19 січня 2018 року залишено без змін (т.1 а.с. 7-9).
Ухвалюючи зазначені судові рішення та задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_7 про витребування майна, суд першої та апеляційної інстанції виходили з того, що спірне нерухоме майно вибуло з власності ОСОБА_7 не з її волі, оскільки рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 07 грудня 2015 року у справі за позовом ОСОБА_8 до ОСОБА_14 визнано недійсними договори дарування частин житлового будинку від 16 березня 2015 року, що були укладені між ОСОБА_2 і ОСОБА_7 , зобов`язано державного реєстратора скасувати державну реєстрацію права власності на підставі вказаних договорів дарування та визнано за ОСОБА_8 право власності на будівлю садибного (індивідуального) житлового будинку АДРЕСА_1 . ОСОБА_8 відчужила спірне домоволодіння і за останнім правочином купівлі-продажу право власності на це майно перейшло до ОСОБА_11 . Однак, ухвалою суду від 30 червня 2016 року заочне рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 07 грудня 2015 року було скасовано та позов ОСОБА_8 залишено без розгляду.
Як вбачається з матеріалів справи, після ухвалення заочного рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 19 січня 2018 року та після постановлення Дніпровським апеляціцним судом ухвали від 19 жовтня 2018 року про відкриття апеляційного провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_11 на вказане заочне рішення суду від 19 січня 2018 року, між ОСОБА_11 та ОСОБА_1 20 листопада 2018 року був укладений договір дарування спірного житлового будинку, посвідчений приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Перфиловою О.А., відповідно до якого ОСОБА_11 подарував ОСОБА_1 спірний житловий будинок АДРЕСА_1 (т.1 а.с. 78, 79).
Право власності ОСОБА_1 на зазначене домоволодіння було зареєстроване 20 листопада 2018 року у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно - номер запису про право власності 290014758 (т.1 а.с. 11). 
21 листопада 2018 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_6 був укладений договір іпотеки, відповідно до умов якого ОСОБА_1 передала в іпотеку ОСОБА_6 в рахунок забезпечення зобов`язання за договором позики на суму 3200000 грн. житловий будинок АДРЕСА_1 (т.1 а.с. 75, 76, 77).
ІНФОРМАЦІЯ_1 позивач ОСОБА_7 померла (т.1, а.с. 62).
27 червня 2019 року до приватного нотаріусу ДМНО Яковлевої І.М. із заявою про прийняття спадщини в інтересах дітей ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , звернувся їх батько - ОСОБА_2 (т.1 а.с. 157).
На підставі вказаної заяви приватним нотаріусом ДМНО Яковлевою І.М. була заведена спадкова справа № 55/2019 (т.1 а.с. 157-184).
Згідно з матеріалами зазначеної спадкової справи спадкоємцями ОСОБА_7 є її діти ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .
Батьки померлої - ОСОБА_13 та ОСОБА_12 звернулися до нотаріальної контори із заявами, кожний окремо, про відмову від спадщини, що відкрилася після смерті ОСОБА_7 , на користь дітей спадкодавця - ОСОБА_3 та ОСОБА_4 (т.1 а.с. 169, 179).
Згідно довідки про реєстрацію місця проживання неповнолітні діти ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , зареєстровані з 19 березня 2015 року у спірному будинку АДРЕСА_1 (т.1 а.с.198, 199).
За змістом частини 1 статті 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.
Відповідно до норм статті 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності чи необґрунтованість активів, які перебувають у власності, не встановлені судом.
Згідно з частиною 1 статті 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.
Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд; власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону (ч. 1, 2 ст. 319 ЦК України).
Згідно зі статтею 41 Конституції України, частинами 1, 2 статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.
Ці положення закону кореспондуються зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, відповідно до якої кожна фізична або юридична особа має право вільно володіти своїм майном.
Таким чином, саме власник наділений правом на відчуження та розпорядження своїм майном.
Статтею 377 ЦК України передбачено, що власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.
Згідно зі статтею 387 ЦК України власник має необмежене право витребувати майно із чужого незаконного володіння.
Цивільним кодексом України передбачено такий спосіб захисту порушених прав як віндикація.
Віндикація - це витребування своєї речі неволодіючим власником від володіючого невласника. Це передбачений законом основний речово-правовий спосіб захисту цивільних прав та інтересів власника майна  чи особи, що має речове право на майно (титульного володільця), який полягає у відновленні становища, що існувало до порушення, шляхом повернення об`єкта права власності у володіння власника (титульного володільця) з метою відновлення права використання власником усього комплексу його правомочностей.
Майно може бути витребувано від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема від добросовісного набувача - з підстав, передбачених частиною першою статті 388 ЦК України.
Витребування майна шляхом віндикації застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема якщо між власником (законним володільцем) і володільцем майна немає договірних відносин і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору. Право власника на витребування майна від добросовісного набувача на підставі частини першої статті 388 ЦК України залежить від того, в який спосіб майно вибуло з його володіння. Ця норма передбачає вичерпне коло підстав, коли за власником зберігається право на витребування свого майна від добросовісного набувача.
Однією з таких підстав є вибуття майна з володіння власника або особи, якій він передав майно, не з їхньої волі іншим шляхом.
За змістом статті 388 ЦК України випадки витребування майна власником від добросовісного набувача обмежені й можливі за умови, що майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно, поза їх волею.
Наявність у діях власника волі на передачу майна іншій особі унеможливлює витребування майна від добросовісного набувача.
Положення статті 388 ЦК України застосовується як підстава позову про повернення майна від добросовісного набувача, якщо майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно, не з їхньої волі іншим шляхом, яке було відчужене третій особі, якщо між власником та володільцем майна не існує жодних юридичних відносин.
Відповідно до частини першої статті 388 ЦК України власник має право витребувати своє майно із чужого незаконно володіння незалежно від заперечення відповідача про те, що він є добросовісним набувачем, якщо доведе факт вибуття майна з його володіння чи володіння особи, якій він передав майно, не з їхньої волі.
При цьому власник має право витребувати майно у добросовісного набувача лише у випадках, вичерпний перелік яких наведено в частині першій статті 388 ЦК України.
Особа, яка вважає, що договором купівлі-продажу рухомого або нерухомого майна порушуються її права як власника або законного користувача цього майна, має право на витребування цього майна від останнього набувача, що і є належним способом захисту її порушеного права.
Відповідно до правового висновку Великої Палати Верховного Суду, викладеного у постановах: від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16 (провадження № 14-208цс18), від 11 лютого 2020 року у справі № 922/614/19 (провадження № 12-157гс19), задоволення вимоги про витребування майна з незаконного володіння особи, за якою воно зареєстроване на праві власності, відповідає речово-правовому характеру віндикаційного позову та призводить до ефективного захисту прав власника. У тих випадках, коли має бути застосована вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння, вимога власника про визнання права власності чи інші його вимоги, спрямовані на уникнення застосування приписів статей 387 і 388 ЦК України, є неефективними.
Власник з дотриманням вимог статей 387 і 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача (подібний за змістом підхід сформулював Верховний Суд України у висновку, викладеному у постанові від 17 грудня 2014 року у справі № 6-140цс14). Для такого витребування оспорювання правочинів щодо спірного майна і документів, що посвідчують відповідне право, не є ефективним способом захисту права власника.
Отже, правова мета віндикаційного позову полягає у поверненні певного майна законному власнику як фактично, тобто у його фактичне володіння, так і у власність цієї особи шляхом відновлення відповідних записів  у державних реєстрах.
За змістом статей 1216, 1218 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків фізичної особи, яка померла (спадкодавця) до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.
В першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, той з подружжя, який його пережив, та батьки (стаття 1261 ЦК України).
Згідно з ч. 1, 3 статті 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Малолітня, неповнолітня, недієздатна особа, а також особа, цивільна дієздатність якої обмежена, вважаються такими, що прийняли спадщину, крім випадків, встановлених частинами другою-четвертою статті 1273 цього Кодексу.
За положеннями ст. 1269 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини. Заяву про прийняття спадщини від імені малолітньої, недієздатної особи подають її батьки (усиновлювач), опікун.
Відповідно до ст. 1270 ЦК України для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини.
Встановлено, заочним рішенням Індустріального районного суду м.Дніпропетровська від 19 січня 2018 року витребувано у ОСОБА_11 на користь ОСОБА_7 житловий будинок АДРЕСА_1 як такий, що вибув з володіння власника поза її волею, оскільки у ОСОБА_8 не було правових підстав для відчуження цього майна.
Постановою Дніпровського апеляційного суду від 05 грудня 2018 року заочне рішення Індустріального районного суду м.Дніпропетровська від 19 січня 2018 року залишено без змін.
Спірне домоволодіння ОСОБА_1 було подароване ОСОБА_11 на підставі договору дарування житлового будинку від 20 листопада 2018 року, тобто особою, яка не мала права ним розпоряджатися. 
З огляду на наведене, суд першої інстанції дійшов обгрунтованого висновку про наявність правових підстав для витребування у ОСОБА_1 домоволодіння АДРЕСА_1 на користь ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , які прийняли спадщину в установленому законом порядку після смерті матері ОСОБА_7 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 .
За змістом статті 572, 575 ЦК України, статті 1 Закону України «Про іпотеку» іпотека (застава нерухомого майна) - це вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника.
Згідно з частиною 1 статті 3 Закону України «Про іпотеку» іпотека виникає на підставі договору, закону або рішення суду.
Обтяження нерухомого майна іпотекою підлягає державній реєстрації відповідно до закону (стаття 4 Закону).
Згідно з частиною 2-3 статті 583 ЦК України заставодавцем може бути власник речі або особа, якій належить майнове право, а також особа, якій власник речі або особа, якій належить майнове право, передали річ або майнове право з правом їх застави. Застава права на чужу річ здійснюється за згодою власника цієї речі, якщо для відчуження цього права відповідно до договору або закону потрібна згода власника.
Отже, право передачі майна в іпотеку належить його власнику.
Це випливає із загального правила, встановленого частиною 1 статті 317 ЦК України, про те, що власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.
Згідно з частиною 1 статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.
Відповідно до статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).
Статтею 216 ЦК України визначено, що недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю.
Враховуючи, що у справі встановлено, що ОСОБА_11 не мав права відчужувати житловий будинок АДРЕСА_1 ОСОБА_1 , заочним рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 19 січня 2018 року зазначене неркухоме майно було витребувано в нього на користь ОСОБА_7 , остання не надавала своєї згоди на передачу цього майна в іпотеку, тому відповідач ОСОБА_1 не мала законного права на розпорядження спірним будинком шляхом передання його в іпотеку ОСОБА_6 .
За таких обставин суд першої інстанції дійшов правильного висновку про визнання недійсним іпотечного договору від 21 листопада 2018 року, укладеного між ОСОБА_1 та ОСОБА_6 .
Статтею 593 ЦК України визначено, що право застави припиняється у випадках, встановлених законом. У разі припинення права застави на нерухоме майно до державного реєстру вносяться відповідні дані.
Відповідно до частини 1 статті 17 Закону України «Про іпотеку» іпотека припиняється у разі визнання іпотечного договору недійсним. Відомості про припинення іпотеки підлягають державній реєстрації у встановленому законодавством порядку.
У зв`язку з визнанням недійсним іпотечного договору від 21 листопада 2018 року, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про задоволення позовних вимог в частині скасування державної реєстрації іпотеки та обтяження в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, заборони відчуження вищевказаного нерухомого майна на підставі цього іпотечного договору.
Зазначені висновки суду відповідають обставинам справи, узгоджуються з нормами матеріального права, які правильно застосовані судом першої інстанції.
Доводи апеляційної скарги стосовно недоведеності права власності ОСОБА_7 на спірне нерухоме майно є безпідставними та спростовуються наявними в матеріалах справи доказами.
Доводи апеляційної скарги щодо недоведенності позивачем факту недотримання сторонами договору іпотеки під час його укладення вимог закону, наявності умислу в діях сторін та відсутності наміру створити правові наслідки правочину є необгрунтованими, оскільки під час розгляду справи знайшов своє підтвердження факт передачі ОСОБА_1 спірного нерухомого майна в іпотеку без згоди власника ОСОБА_7 , що свідчить про невідповідність іпотечного договору вимогам цивільного законодавства та наявність правових підстав для визнання такого договору недійсним.
Доводи апеляційної скарги щодо неповного з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, незаконності та необґрунтованості рішення суду, порушення норм матеріального та процесуального права є безпідставними.
Приведені в апеляційній скарзі інші доводи зводяться до тлумачення діючого законодавства, незгоди з рішенням суду, переоцінки висновків рішення суду та не спростовують правильність рішення суду першої інстанції.
Будь-яких інших доказів, що спростовують правильність рішення суду в апеляційній скарзі не наведено, тому рішення суду слід залишити без змін, апеляційну скаргу залишити без задоволення.
На підставі викладеного, керуючись ст. 367, 374, 375, 381, 382, 384 ЦПК України, колегія суддів

                                              П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу  ОСОБА_1  - залишити без задоволення.
Рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 20 серпня 2020 року - залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Головуючий суддя 
Судді