ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 квітня 2021 року

м. Харків

справа №638/5734/20

провадження №22-ц/818/2316/21

Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого – Пилипчук Н.П.,

суддів  - Тичкової О.Ю., Маміної О.В. 

учасники справи :

позивач –  ОСОБА_1 , 

відповідачі – ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

розглянувши в порядку письмового провадження без повідомлення (виклику) учасників справи цивільну справу за позовом  ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про стягнення заборгованості з відшкодування витрат на поліпшення спільного майна, за апеляційною скаргою  ОСОБА_1 на рішення Дзержинського районного суду м.Харкова від 28 грудня 2020 року, постановлене суддею Цвіра Д.М.,

В С Т А Н О В И В:

У квітні 2020 року ОСОБА_1 звернулась до суду із позовом до відповідачів про стягнення заборгованості з відшкодування витрат на поліпшення спільного майна. 

Обгрунтовуючи свої позовні вимоги посилалась на те, що власниками трьохкімнатної, комунальної квартири, шо розташована за адресою: АДРЕСА_1 , є ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 та ОСОБА_1 .

Зазначала, що нею власними силами та за її власний рахунок восени 2018 року було організоване виконання ремонтно-відновлювальних робіт приміщень загального користування, а також систем водопостачання, каналізації та вентиляції на загальну суму 28 502 грн. Після завершення робіт в грудні 2018 року, позивач звернулася до інших співвласників квартири з проханням про відшкодування понесених позивачем витрат відповідно до розміру їх часток. Співвласники ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 свої зобов`язання з відшкодування позивачу понесених ним витрат належним чином не виконали. Позивач намагалася зв`язатися з співвласниками не змогла, оскільки знайома тільки з ОСОБА_2 , яка в той час в квартирі не з`являлась та на телефонні дзвінки не відповідала. Зв`язатися з ОСОБА_2 вдалося тільки на початку березня 2019 року, яка не заперечувала проти виконаних робіт та загальної суми боргу, але 04 березня 2019 року сплатила позивачу тільки 500 грн. При цьому, вона пояснила, що коштів на оплату витрат відразу у повному обсязі в неї не вистачає й пообіцяла здійснювати оплату частинами упродовж року. Тому позивач звернулась до суду із вказаним позовом. Крім того, у зв`язку із простроченням відповідачами виконання грошового зобов`язання, позивач просить стягнути з відповідачів 3 % річних від суми боргу, а також інфляційні витрати.

Рішенням Дзержинського районного суду м.Харкова від 28 грудня 2020 року позовні вимоги ОСОБА_1 залишено без задоволення.

Не погоджуючись із вказаним судовим рішенням ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду першої інстанції скасувати та постановити нове судове рішення, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.

В обгрунтування апеляційної скарги ОСОБА_1 зазначила, що судом першої інстанції не були застосовані норми права, які підлягали застосуванню, зокрема ч. 4, 5 ст. 319, 322, 360 ЦК України. Вказує, що матеріали справи прямо свідчать про наявність саме протиправної бездіяльності відповідачів щодо утримання та збережнення спільного майна, яка порушує її права власності на спільне майно в частині прав на користування цим майном відповідно до його цільового призначенняє, а саме – проживання. Ввважає, що рішення суду першої інстанції носить передчасний та поверхневий характер оцінки фактичних обставин справи, застосовані норми права не відповідають тим, що підлягали застосуванню.

Відзив на апеляційну скаргу з боку відповідачів не надходив.

Згідно зі ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обгрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Колегія суддів, вислухавши суддю - доповідача, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Частиною першою статті 13 ЦПК України визначено, що суд розглядає цивільні справи не інакше, як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених позовних вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачений цим Кодексом випадках.

Відповідно до частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана надати суду докази на підтвердження своїх вимог або заперечень.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджується матеріалами справи, що  згідно інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна №202360773 від 28.02.2020, трьохкімнатна, комунальна квартира, що розташована за адресою: АДРЕСА_2 , є спільною частковою власністю, її частки розподіляються між її співвласниками наступним чином: -32/100 на праві приватної спільної сумісної власності належить ОСОБА_5 та ОСОБА_6 ; -45/100 на праві приватної спільної сумісної власності належить ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 ; -23/100 на праві приватної власності належить ОСОБА_1 ;

На підтвердження факту здійснення ремонту вищевказаної квартири, позивачем надано наступні докази: товарний чек від 12.10.2018, виданий ФОП « ОСОБА_7 », договір №1323к від 11.10.2018, акт прийому-передачі від 29.10.2018, акт виконаних робіт від 05.11.2018, акт виконаних робіт від 25.11.2018, акт виконаних робіт від 10.12.2018.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив із того, що позивачем не доведено факт звернення до відповідача з пропозиціями щодо ремонту квартири. 

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції.

Право приватної власності на житло можуть мати декілька власників, при цьому зберігається єдність об`єкта і не виникає колективного суб`єкта, а встановлюється множинність суб`єктів співвласників житлового будинку. Спільна власність на житло виникає на підставі цивільно-правових договорів, рішення суду, отримання спадщини, приватизації, набуття права власності на житло під час шлюбу, і може бути спільною сумісною або частковою власністю. При спільній власності на житло право власності належить всім суб`єктам в сукупності, тобто окрема особа не може самостійно розпоряджатись своєю частиною, а користування відбувається за домовленістю між співвласниками (ст. 358 ЦК України).

Спільна власність вважається частковою, якщо договором або законом не встановлена спільна сумісна власність на майно (ч. 4 ст. 355 ЦК України), тобто діє презумпція спільної часткової власності. Кожен учасник спільної часткової власності володіє не часткою майна в натурі, а часткою в праві власності на спільне майно у цілому.

Статтею 360 ЦК України визначено, що співвласник відповідно до своєї частки у праві спільної часткової власності зобов`язаний брати участь у витратах на управління, утримання та збереження спільного майна, у сплаті податків, зборів (обов`язкових платежів), а також нести відповідальність перед третіми особами за зобов`язаннями, пов`язаними із спільним майном.

З наведеної норми вбачається, що в разі доведеності одним із співвласників понесення ним витрат на управління, утримання та збереження спільного майна, участь у ньому (управлінні, утриманні, збереженні) пропорційно своїй частці зобов`язаний приймати інший співвласник, який ухиляється від свого обов`язку, особа, яка зазнала втрат, має право на їх відшкодування у передбаченому законом порядку. Зокрема, такими способами захисту права є відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди (п. 8 ч. 2 ст. 16 ЦК України).

В матеріалах справи відсутні докази того, що позивач звертався до відповідачів щодо необхідності проведення ремонту спірного домоволодіння та отримавши його згоду, провів ремонт.

Отже, у зв`язку з тим, що кожному учаснику спільної власності належить обмежене право власності на спільну річ, змістом внутрішніх правовідносин спільної власності є право і обов`язок кожного співвласника узгоджувати свою поведінку щодо володіння, користування і розпорядження спільним майном з іншими власниками. Так як позивач не отримав згоди іншого співвласника відповідача на покращення (поліпшення) спільного майна - домоволодіння, а здійснив даний ремонт на свій ризик, не навів доказів, що квартира потребувала поліпшення, з метою недопущення її руйнації або неможливістю проживання, користування та інше, то він не має права вимоги від іншого співвласника на відшкодування частини понесених ним витрат на ремонт домоволодіння.

Ураховуючи, що кожному учаснику спільної власності належить обмежене право власності на спільну річ, змістом внутрішніх правовідносин спільної власності є право і обов`язок кожного співвласника узгоджувати свою поведінку щодо володіння, користування і розпорядження спільним майном з іншими власниками.

Позивач не скористалася наданими їй правами, не обґрунтувала доводи апеляційної скарги, не надала суду доказів на їх підтвердження, а згідно із ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше, як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених позовних вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачений цим Кодексом випадках, а відповідно до ч.3 ст.12, ч.1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана надати суду докази на підтвердження своїх вимог або заперечень.

Доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують.

Порушень норм матеріального та процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування чи зміни рішення не встановлено, тому апеляційний суд приходить до висновку, що рішення суду відповідає вимогам ст. 263, 264 ЦПК України, і його слід залишити без змін.

Відповідно ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381, 382, 383, 384, 390, 391 ЦПК України суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Дзержинського районного суду м.Харкова від 28 грудня 2020 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття. В силу п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК Україниоскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Головуючий                                                                 Н.П. Пилипчук

Судді                                                                         О.Ю. Тичкова

                О.В. Маміна