ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ  

01 червня 2021 року                                                        
м.Суми
Справа №592/11544/20 
Номер провадження 22-ц/816/837/21

Сумський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: 
головуючого - Кононенко О. Ю. (суддя-доповідач),
суддів -          Собини О. І. ,  Ткачук С. С. 
з участю секретаря судового засідання - Кияненко Н.М., 
сторони:
позивач – ОСОБА_1 ,
відповідач – Державна установа «Центр охорони здоров`я Державної кримінально-виконавчої інспекції»,
розглянув у відкритому судовому засіданні в приміщенні Сумського апеляційного суду у порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Ковпаківського районного суду м. Суми від 25 березня 2021 року, в складі судді Костенка В.Г., ухвалене у м. Суми, повний текст якого складено 01 квітня 2021 року, 
                                                       в с т а н о в и в:  

У жовтні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Державної установи «Центр охорони здоров`я Державної кримінально-виконавчої інспекції» про зобов`язання вчинити дії, стягнення моральної та матеріальної шкоди.
Свої вимоги мотивував тим, що перебуває у слідчому ізоляторі і звертався за медичною допомогою до лікарів філії Державної установи «Центр охорони здоров`я Державної кримінально-виконавчої інспекції» у Сумській області, однак йому допомогу надали неякісно, у зв`язку з чим він втратив зуб №25. Крім того, не створено належних умов лікування. Увесь 2019 рік він мав задишку та декілька разів втрачав свідомість. В січні 2020 року лікарем гематологом у нього встановлено дуже низький рівень гемоглобіну. 28 січня 2020 року його оглядав лікар терапевт і повідомив діагноз: вторинна анемія, середнього ступеня тяжкості. 18 лютого 2020 року його оглядав лікар-гематолог СОКЛ та встановив діагнози. 19 березня 2020 року йому проведено рентгенографію правого коліна та встановлено діагноз ділянка локального остеопорозу. 28 квітня 2020 року в СОКЛ проведено комп`ютерну томографію колінних суглобів, кісток гомілок. 10 липня 2020 року він був оглянутий терапевтом, скаржився на загальну слабкість. Загалом, зазначає, що мав численні скарги щодо стану здоров`я, нирок, шлунку, колінного суглобу правої ноги тощо, втім йому неналежно надано лікування. У зв`язку з такими діями відповідача, просив визнати порушення його прав на належне медичне обслуговування, зобов`язати відповідача здійснити належне лікування зубів, нирок, шлунку та з`ясувати причини падіння гемоглобіну в крові, лікування правої великогомілкової кістки, стягнути з відповідача відшкодування моральної шкоди у розмірі 210000 грн та 30000 грн відшкодування матеріальної шкоди за втрачений ОСОБА_2 .
Рішенням Ковпаківського районного суду м. Суми від 25 березня 2021 року відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_1 до Державної установи «Центр охорони здоров`я Державної кримінально-виконавчої інспекції» про зобов`язання вчинити дії і відшкодування шкоди.
В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на порушення судом норм процесуального права, неправильне тлумачення норм матеріального права, обмеження його права на доступ до правосуддя, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким його позовні вимоги задовольнити.
Апеляційна скарга мотивована тим, що його позбавлено права на вирішення позовних вимог, що є порушенням права на судовий захист, яке відповідно до ст.64 Конституції України, не може бути обмежене. Вважає, що у разі потреби у безкоштовній медичній допомозі, при її неефективному забезпеченні або неналежному медичному обслуговуванні, у нього є право звертатися за захистом своїх прав до суду. Не погоджуючись з висновками суду першої інстанції, вважає, що він надав суду належні, допустимі, достатні і переконливі докази для задоволення позовних вимог і на підтвердження того, що йому тривалий час не можуть надати необхідну безкоштовну ефективну медичну допомогу.
У відзиві на апеляційну скаргу відповідач з доводами апеляційної скарги не погодився, вважає рішення законним, обгрунтованим та таким, що прийняте з дотриманням норм матеріального та процесуального права.
Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України, справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою I розділу V ЦПК України.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення ОСОБА_1 , який підтримав доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, вимог та підстав позову, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів апеляційного суду вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.
Відповідно до ч. 1 ст. 375 ЦПК України, апеляційний суд залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Судом першої інстанції встановлено та з матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 перебуває у ДУ «Сумський слідчий ізолятор», як особа засуджена до позбавлення волі.
Орієнтовно з 12 лютого 2009 року щодо нього заведено медичну картку амбулаторного хворого № 025/о.
За час перебування під вартою і зокрема з 2019 року позивач з різних питань звертався до лікарів, проходив обстеження тощо.
З 2019 року позивач, перебуваючи у ДУ «Сумський слідчий ізолятор», звертався до лікарів філії Державної установи «Центр охорони здоров`я Державної кримінально-виконавчої інспекції» у Сумській області.
07 листопада 2019 року позивач звернувся до стоматолога зі скаргами на зуб №25. У той же день йому було надано медичну допомогу, але зуб не запломбовано. Було рекомендовано під час прийому їжі закривати зуб, полоскати. 22 липня 2020 року позивач звернувся до стоматолога зі скаргами на зазначений зуб і повідомив, що зуб зламався 23 червня 2020 року, у зв`язку з цим 11 серпня 2020 року залишки зуба було видалено.
Також встановлено, що позивач звертався до лікарів зі скаргами на стан здоров`я і у зв`язку з цим, оглядався лікарями стоматологом і терапевтом. Залучалися спеціалісти із закладів м. Суми, зокрема КУ СОР «Сумська обласна клінічна лікарня» (СОКЛ як зазначав позивач) гематолог, онколог, гастроентеролог, проводилося обстеження, комп`ютерна томографія, аналізи крові тощо.
Встановлені обставини визнаються сторонами, підтверджується амбулаторною карткою позивача, показаннями свідків ОСОБА_3 і ОСОБА_4 .
Відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив з того, що позивач не надав належних, допустимих, достатніх і переконливих доказів в обґрунтування позову. Зокрема, позивачем не доведено, що втрата його 25 зуба сталася з вини відповідача чи внаслідок неякісної медичної допомоги, наданої відповідачем, тому підстав для відшкодування заявленої шкоди та для задоволення позову у цій частині немає. 
Відмовляючи у задоволенні позову в частині зобов`язання відповідача здійснити належне лікування, суд вважав, що позивачем заявлено неефективний спосіб захисту з огляду на порядок надання медичної допомоги та права пацієнта на надання медичної допомоги, вибору способу лікування тощо. Заявлений спосіб захисту збігається з правами позивача на медичну допомогу, гарантованими ст. 116 Кримінально-виконавчого кодексу України і Закону України «Основи законодавства України про охорону здоров`я», лікування чи надання медичної допомоги саме на підставі судового рішення не передбачено законом. Загальне судове рішення, про ухвалення якого просив позивач, не може бути виконане з огляду на положення закону, які передбачають право позивача на медичну допомогу і не потребують додаткового захисту через судове рішення.

Колегія суддів вважає, що судом першої інстанції ухвалене правильне по суті рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Згідно зі статтями 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист у суді свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства, зокрема, шляхом відшкодування моральної шкоди.
Захист цивільних прав – це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення.
Способи захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють як закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав, як вплив на правопорушника. Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів дається в статті 16 ЦК України.
Як правило, власник порушеного права може скористатися не будь-яким, а цілком конкретним способом захисту свого права. Частіше за все спосіб захисту порушеного права прямо визначається спеціальним законом і регламентує конкретні цивільні правовідносини.
Завжди необхідно враховувати, до яких наслідків призведе застосування того чи іншого способу захисту: чи призведе це до тієї кінцевої мети, яке прагне досягнути позивач, звертаючись до суду.
Враховуючи зазначене, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції.

В своїй позовній заяві ОСОБА_1 , крім інших вимог, просив  зобов`язати відповідача здійснити належне лікування зубів, нирок, шлунку та з`ясувати причини падіння гемоглобіну в крові, зобов`язати здійснити заходів на створення і забезпечення умов проведення належного хірургічного втручання. Тобто, позивач просив ухвалити рішення, яким визначити, як і якими методами йому необхідно надавати медичну допомогу.
Відповідно до ст. 14-1 Закону України «Основи законодавства України про охорону здоров`я», систему стандартів у сфері охорони здоров`я складають державні, соціальні нормативи та галузеві стандарти. Державні соціальні нормативи у сфері охорони здоров`я встановлюються відповідно до Закону України «Про державні соціальні стандарти та державні соціальні гарантії». Галузевими стандартами у сфері охорони здоров`я є: стандарт медичної допомоги, клінічний протокол, табель матеріально-технічного оснащення, лікарський формуляр. Галузеві стандарти у сфері охорони здоров`я розробляються і затверджуються центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони здоров`я.
Стаття 44 Закону України «Основи законодавства України про охорону здоров`я» передбачає, що у медичній практиці застосовуються методи профілактики, діагностики, лікування, реабілітації та лікарські засоби, дозволені до застосування центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони здоров`я.
Згідно із ст. 33 Закону України «Основи законодавства України про охорону здоров`я» медична допомога надається відповідно до медичних показань професійно підготовленими медичними працівниками, які перебувають у трудових відносинах із закладами охорони здоров`я, що забезпечують надання медичної допомоги згідно з одержаною відповідно до закону ліцензією.
Стаття 34 Закону України «Основи законодавства України про охорону здоров`я», регламентує, що лікуючий лікар - лікар закладу охорони здоров`я який надає медичну допомогу пацієнту в період його обстеження та лікування. Лікуючий лікар обирається пацієнтом або призначається йому в установленому цими Основами порядку.
Отже, методи лікування пацієнта повинен визначати лікар відповідно до соціальних нормативів та галузевих стандартів та протоколів, а не суд.
Судовий захист є основною формою захисту прав, інтересів та свобод фізичних та юридичних осіб, державних та суспільних інтересів.
У статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), яка в силу положень статті 9 Конституції України є частиною національного законодавства, закріплено принцип доступу до правосуддя.
Під доступом до правосуддя згідно зі стандартами ЄСПЛ розуміють здатність особи безперешкодно отримати судовий захист як доступ до незалежного і безстороннього вирішення спорів за встановленою процедурою на засадах верховенства права.
Щоб право на доступ до суду було ефективним, особа повинна мати чітку фактичну можливість оскаржити діяння, що становить втручання у її права (рішення ЄСПЛ від 4 грудня 1995 року у справі «Беллет проти Франції»).
При зверненні до практики ЄСПЛ (справа «Марченко М. В. проти України») у контексті забезпечення права на доступ до правосуддя, можна зробити висновок, що для його реалізації на національному рівні необхідна наявність спору щодо «права» як такого, що визнане у внутрішньому законодавстві; повинно йтися про реальний та серйозний спір; він повинен стосуватися як самого права, так і його різновидів або моделей застосування; предмет провадження повинен напряму стосуватися відповідного права цивільного характеру.
Колегією суддів не встановлено порушення судом першої інстанції права доступу до правосуддя, гарантованого ОСОБА_1 пунктом 1 статті 6 Конвенції, чи порушення права на судовий захист, передбаченого ст. 55 Конституції України, оскільки судом прийнята до розгляду та розглянута його позовна заява, йому надана можливість брати участь у розгляді справи та реалізувати всі свої права, як позивача у справі, в тому числі оскаржити судове рішення.
Доводи апеляційної скарги про те, що ОСОБА_1 позбавлено права на вирішення позовних вимог, не знайшли свого підтвердження. Відмова суду у задоволенні позовних вимог, не може вважатися порушенням права на судовий захист чи обмеженням права на доступ до правосуддя.
Положеннями ч. 2 ст. 78 ЦПК України визначено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
Відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених ст. 82 цього Кодексу.
Позов та подані до нього документи не містять належних та допустимих доказів порушення прав ОСОБА_1 на належне медичне обслуговування, доказів заподіяння йому відповідачем моральної та матеріальної шкоди, тому суд обґрунтовано відмовив у задоволенні позовних вимог.
Відповідно до Постанови Пленуму Верховного суду України 18.12.2009 № 14 «Про судове рішення у цивільній справі» рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, а також правильно витлумачив ці норми.
За встановлених обставин справи та вимог закону, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції повно та всебічно з`ясував обставини справи і надав їм належну правову оцінку, дослідив надані сторонами докази та дійшов обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позову ОСОБА_1 . Порушення судом норм процесуального права чи неправильне тлумачення норм матеріального права колегією суддів не встановлено. Доводи апеляційної скарги висновків суду про відмову в задоволенні позову не спростовують і не містять посилань на такі порушення, які б слугували підставою для скасування рішення суду під час апеляційного провадження. 
Таким чином, суд першої інстанції правильно встановив фактичні обставини справи, дотримуючись принципу змагальності, на підставі наданих сторонами доказів та ухвалив рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права, а тому апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а рішення суду – без змін.
Керуючись ст. ст. 367, 368,  п. 1 ч. 1 ст. 374,  ст.ст. 375, 381 - 384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд   
                                        п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Ковпаківського районного суду м. Суми від 25 березня 2021 року залишити без змін. 
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і на неї може бути подана касаційна скарга протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення безпосередньо до Верховного Суду.  

Головуючий -                                                                                          О.Ю. Кононенко

Судді:                                                                                                       О.І. Собина

                                                                                                                  С.С. Ткачук