ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/1603/21 Справа № 203/4552/18 	  	Суддя у 1-й інстанції - Католікян М. О. Суддя у 2-й інстанції - Городнича В. С.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 травня 2021 року                                                                м. Дніпро

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого - Городничої В.С.,
суддів - Лаченкової О.В., Петешенкової М.Ю.,
за участю секретаря   - Солодової І.М., 

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпрі апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Кіровського районного суду м.Дніпропетровська від 12 жовтня 2020 року у справі за позовом керівника Дніпропетровської місцевої прокуратури №3 в інтересах держави в особі Дніпровської міської ради до ОСОБА_1 , треті особи – Департамент житлового господарства Дніпровської міської ради, ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , про витребування майна з чужого незаконного володіння, -

ВСТАНОВИЛА:

У грудні 2018 року звернувся прокурор звернувся в інтересах держави в особі Дніпровської міської ради із вищезазначеною позовною заявою, в обгрунтування якої посилався на те, що позивачеві належить будинок АДРЕСА_1 . У ході здійснення представницьких функцій прокуророві стало відомо, що у серпні 2017 року з володіння позивача у незаконний спосіб вибула квартира АДРЕСА_2 у вказаному будинку. Квартира була придбана ОСОБА_3 на підставі договору купівлі-продажу від 11.08.2017, укладеного з ОСОБА_2 , який не набував право власності на вказану квартиру. 01.09.2017 ОСОБА_3 уклав з ОСОБА_4 договір купівлі-продажу, за яким продав спірне приміщення останній. 17.11.2017 ОСОБА_4 подарувала квартиру відповідачеві. 
Викладені обставини стали причиною звернення прокурора до суду з позовом про витребування спірного майна з незаконного володіння відповідача.
Рішенням Кіровського районного суду м.Дніпропетровська від 12 жовтня 2020 року позову задоволено. Витребувано з незаконного володіння ОСОБА_1 на користь територіальної громади міста Дніпра в особі Дніпровської міської ради квартиру АДРЕСА_3 . Вирішено питання щодо судових витрат.
Не погоджуючись з вказаним рішенням суду, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позовної заяву в повному обсязі, посилаючись на те, що судом першої інстанції винесено рішення з порушенням норм матеріального та процесуального права. 
Дніпропетровська місцева прокуратура №3 та Департамент житлового господарства Дніпровської міської ради відповідно до ст. 360 ЦПК України надали відзиви, в яких просили апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду — залишити без змін, посилаючись на незаконність та необґрунтованість доводів апеляційної скарги. 
Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду – залишити без змін, з наступних підстав.
Судом встановлено, що будинок АДРЕСА_4 на підставі рішення Виконавчого комітету міської Ради народних депутатів від 10.04.1990 №517 належить територіальній громаді м. Дніпра в особі Дніпровської міської ради.
11 серпня 2017 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_3 було укладено договір купівлі-продажу, за яким останній придбав квартиру АДРЕСА_3 . Договір був посвідчений приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Журавель В.Ю. (номер у реєстрі – 600). Відповідно до договору відчужене майно належало ОСОБА_5 на підставі свідоцтва про право власності на житло від 17.06.1995, виданого Виконавчим комітетом міської Ради народних депутатів згідно з розпорядженням №3/1747-95.
Встановлено, що 01 вересня 2017 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 було укладено договір купівлі-продажу, за яким остання придбала спірну квартиру. Договір був посвідчений приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Сусловим М.Є. (номер у реєстрі – 2879).
17 листопада 2017 року між ОСОБА_4 та відповідачем було укладено договір дарування, за яким відповідач прийняв у дар спірну квартиру. Договір був посвідчений приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Ярмолюк М.М. (номер у реєстрі – 1811).
Судом встановлено, що свідоцтво про право власності, на підставі якого ОСОБА_5 нібито набув право власності на спірну квартиру 17.06.1995, органом приватизації не видавалося, про що свідчить лист Департаменту житлового господарства Дніпровської міської ради від 07.12.2018 №1/9-2348, а також підтверджується й тим, що інвентаризаційна справа будинку АДРЕСА_1 , що зберігається у КП «ДМБТІ» Дніпропетровської обласної ради, не містить відомостей про наявність такого свідоцтва.
Враховуючи матеріали справи, суд встановив наявність ознак фальшування свідоцтва про право власності на житло від 17.06.1995, виданого Виконавчим комітетом міської Ради народних депутатів згідно з розпорядженням №3/1747-95.
Задовольняючи позов, суд першої інстанції посилався на обгрунтованість та доведеність позовних вимог, зокрема, посилався на те, що ОСОБА_5 не набув право власності на спірну квартиру у спосіб та порядку, визначені законом. Таким чином, з огляду на те, що спірний об`єкт нерухомості вибув з володіння власника поза його волею, суд дійшов висновку про те, що пред`явлення ним позову до добросовісного набувача (відповідача) про витребування цього майна на підставі статті 388 ЦК відповідає вимогам закону.
В обґрунтуванні своєї апеляційної скарги апелянт зазначає, що позивачем не було надано пояснень та доказів обставин та часу того, як йому стало відомо про порушення його прав та доказів відсутності у діях позивача ознак бездіяльності, як органу влади, що могли запобігти вчиненню правочинів із спірним нерухомим майном у випадку шахрайства третіх осіб та відповідному порушенню законних прав та інтересів відповідача; позивачем не було надано належних доказів того, що відбувся факт шахрайства відносно нерухомого майна та факт підробки документів.
Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції та відхиляє доводи апеляційної скарги, з наступних підстав.
Так, єдиним органом приватизації житла, яке перебуває у комунальній власності територіальної громади міста Дніпра є Департамент житлового господарства Дніпровської міської ради.
Разом з тим, згідно з листом Департаменту житлового господарства Дніпровської міської ради №1/9-2348 від 07.12.2018 інформація щодо передачі у власність громадянам квартири АДРЕСА_3 - відсутня. Свідоцтво на право власності на вказану квартиру на ім`я ОСОБА_2 органом приватизації не видавалось.
Згідно з листом КП «Дніпропетровське міжміське бюро технічної інвентаризації» Дніпропетровської обласної ради №524 від 17.01.2018 станом на 31.12.2012 державна реєстрація права власності на нерухоме майно за адресою: АДРЕСА_4 , КП «ДМБТІ» ДОР не проводилась.
Згідно з листом КП «Дніпропетровське міжміське бюро технічної інвентаризації» Дніпропетровської обласної ради №18582 від 07.12.2018 станом на 31.12.2012 житловий будинок літ. А-12 за адресою: АДРЕСА_5 , зареєстрований за місцевою радою на підставі рішення виконкому від 10.04.1990 №517, про що зроблено запис до облікової книги №24 за реєстровим №1488.
Відповідно до листа КП «Жилсервіс-2» №3/85 від 01.02.2018 житловий будинок АДРЕСА_6 за даною адресою не приватизована, не належить до службового житла, квартиронаймач - ОСОБА_6 . 
Відповідно до листа Департаменту адміністративних послуг та дозвільних процедур №6/5-53 від 22.01.2018 у квартирі АДРЕСА_3 були зареєстровані наступні особи: ОСОБА_6 , зареєстрована ІНФОРМАЦІЯ_1 , знята з реєстраційного обліку 22.09.2017; ОСОБА_7 , зареєстрований 20.03.2012, знятий з реєстраційного обліку 22.09.2017;
Тобто, ОСОБА_2 не мав права власності на квартиру АДРЕСА_3 , свідоцтво на право власності на житло на вказану квартиру ОСОБА_2 органом приватизації не видавалось, право власності не реєструвалось.
Таким чином, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що Свідоцтво про право власності на житло від 17.06.1995, яке зазначено у Договорі як підстава права власності ОСОБА_2 на квартиру, є підробним. Також, факт підроблення підтверджується тим, що у Свідоцтві про право власності на житло від 17.06.1995 зазначена грошова одиниця гривня, тоді як з січня 1992 року до вересня 1996 року на території України функціонувала тимчасова грошова одиниця - український карбованець. 
       Вищезазначене спростовує доводи апелянта про відсутність належних та допустимих доказів, які б беззаперечно вказували на підробку Свідоцтва про право власності на житло, виданого Виконкомом міської Ради народних депутатів 17.06.1995, згідно розпорядження №3/1747-95 від 17.06.1995 на ім`я ОСОБА_2 .
       Колегія суддів звертає увагу на те, що будь-яких рішень з приводу відчуження вказаної квартири її власником - Дніпровською міською радою, у встановленому законом порядку не приймалося.
       Крім того, відповідно до ст. 51 ЖК України житлові приміщення в будинках житлового фонду місцевих Рад народних депутатів надаються громадянам виконавчим комітетом міської, районної в місті, селищної, сільської Ради народних депутатів за участю громадської комісії з житлових питань, створюваної при виконавчому комітеті з депутатів Рад, представників громадських організацій, трудових колективів.
       На підставі рішення про надання жилого приміщення в будинку державного або громадського житлового фонду виконавчий комітет районної, міської, районної в місті, селищної, сільської Ради народних депутатів видає громадянинові ордер, який є єдиною підставою для вселення в надане жиле приміщення (ст. 58 ЖК України).
       Відповідно до ст. 1 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» приватизація державного житлового фонду - це відчуження квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках, призначених для проживання сімей та одиноких осіб, кімнат у квартирах та одноквартирних будинках, де мешкають два і більше наймачів, та належних до них господарських споруд і приміщень (підвалів, сараїв та ін.) державного житлового фонду на користь громадян України.
       Згідно з ч. 1 ст. 8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» приватизація державного житлового фонду здійснюється уповноваженими на це органами, створеними місцевою державною адміністрацією, та органами місцевого самоврядування, державними підприємствами, організаціями, установами, у повному господарському віданні або оперативному управлінні яких знаходиться державний житловий фонд.
       Таким чином, ОСОБА_2 , з урахуванням положень Житлового кодексу, Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», взагалі не мав права на приватизацію спірної квартири, оскільки не був наймачем, постійним користувачем вказаної квартири та взагалі не мав жодного відношення до неї, та розпорядився спірною квартирою на підставі підробного Свідоцтва про право власності на житло.
       Таким чином, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що спірне нерухоме майно вибуло з власності Дніпровської міської ради поза волею власника, що в свою чергу свідчить про наявність підстав для витребування спірного майна у відповідача, як добросовісного набувача, в порядку ч. 1 ст. 388 Цивільного кодексу України.
       Згідно з положеннями ч. 1 ст. 319, ст. 321 та ст. 658 ЦК України, власник володіє, користується та розпоряджається своїм майном; право продажу товару, крім випадків примусового продажу та інших випадків, встановлених законом, належить власникові; ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності чи обмежений у його здійсненні.
       Якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до ст. 388 ЦК України майно не може бути витребуване у нього (ч. 1 ст. 330 ЦК України).
       Відповідно до ст. 387 ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.
       Стаття 388 ЦК України передбачає випадки та обставини, при яких власник має право витребувати своє майно від добросовісного набувача.
       Пунктом 3 ч. 1 ст. 388 ЦК України визначено, що якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.
       За змістом наведеної норми випадки витребування майна власником від добросовісного набувача обмежені й можуть мати місце за умови, що майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно, поза їх волею. Наявність у діях власника волі на передачу майна іншій особі виключає можливість його витребування від добросовісного набувача. У той же час покупець не може бути визнаний добросовісним набувачем, якщо на момент укладення відплатної угоди щодо спірного майна мали місце претензії третіх осіб, про які покупцю було відомо і які згодом були в установленому порядку визнані правомірними.
Аналогічні висновки щодо можливості витребування нерухомого майна, що вибуло поза волею власника, викладені в постановах Верховного Суду України від 30,09.2014 у справі №43/440-6/231, від 11.06.2014 у справі №6-52цс14, від 08.06.2016 у справі №6-3089ц15 та від 18.01.2017 у справі №6-2776цс-16.
Враховуючи вищевказане, а також те, що спірне майно вибуло з володіння власника без відповідного рішення уповноваженого органу, вказане свідчить про його вибуття поза волею власника та наявність підстав для його витребування в порядку ст. 388 ЦК України.
       Як роз`яснено в п. 10 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.2009 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» та п. 21 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ №5 від 07.02.2014 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» норма ч. 1 ст. 216 ЦК України не може застосовуватись як підстава позову про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, яке було відчужене третій особі. Не підлягають задоволенню позови власників майна про визнання недійсними наступних правочинів щодо відчуження цього майна, які були вчинені після недійсного правочину.
       У цьому разі майно може бути витребувано від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема від добросовісного набувача - з підстав, передбачених ч. 1 ст. 388 ЦК України.
       Окрім того, у рішенні Європейського суду з прав людини від 15.09.2020 у справі «Бєлова проти Росії» суд не знайшов порушення статті 1 Першого протоколу Конвенції у зв`язку із тим, що особа, від якої за рішеннями національних судів було витребувано майно, не проявила належну обачність та не звернула увагу, що майно вже декілька разів змінює власника, а відтак воно може бути витребувано у неї в майбутньому.
       Поряд із цим, Європейським судом з прав людини зазначено, що витребування майна за рішенням суду не позбавляє можливості вимагати відшкодування понесених збитків від осіб, відповідальних за їх спричинення.
       Вказане спростовує доводи апелянта про бездіяльність позивача, як органу влади, щодо запобігання вчиненню незаконних правочинів з нерухомим майном та як наслідок порушення прав та інтересів апелянта.
Тож, враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги, матеріали справи та зміст оскаржуваного судового рішення не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, які передбачені нормами ЦПК України, як підстави для скасування рішень.
Приведені в апеляційній скарзі доводи апелянтом не можуть бути прийняті до уваги, оскільки зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду по їх переоцінці та особистого тлумачення апелянтом норм процесуального закону.
Відповідно до вимог ст. 89 ЦПК України оцінка доказів є виключною компетенцією суду, переоцінка доказів діючим законодавством не передбачена.
Крім цього, зазначене також узгоджується з практикою Європейського суду з прав людини, відповідно до якої пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Проніна проти України» від 18 липня 2006 року).
Згідно із ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Тому, вирішуючи даний спір, суд першої інстанції в достатньо повному обсязі встановив права і обов`язки сторін, обставини по справі, перевірив доводи і дав їм належну правову оцінку, ухвалив рішення, яке відповідає вимогам закону.
Таким чином, доводи апеляційної скарги є необґрунтованими, а рішення суду відповідає вимогам закону та матеріалам справи.
Керуючись ст. ст. 259, 367, 374, 375 ЦПК України, колегія суддів, –

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу  ОСОБА_1  – залишити без задоволення.
Рішення Кіровського районного суду м.Дніпропетровська від 12 жовтня 2020 року – залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів. 

       Головуючий:                                                                В.С. Городнича

Судді:                                                                        О.В. Лаченкова

                                                                               М.Ю. Петешенкова