ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 квітня 2021 року	Львів	Справа № 308/2623/21 пров. № А/857/6923/21	

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі колегії суддів:
головуючого судді                                        Шавеля Р.М.,
суддів                                                            Улицького В.З. та Кузьмича С.М.,
з участю секретаря судового засідання -           Галаз Ю.А.,

а також сторін (їх представників):
від позивача –                                         не з`явився;
від відповідача -                                         не з`явився;

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Львові апеляційну скаргу представника адвоката Канівця Олександра Петровича, діючого на підставі ордера на надання правничої (правової) допомоги від імені та в інтересах громадянина Алжирської Народної Демократичної Республіки ОСОБА_1 , на рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської обл. від 26.02.2021р. в адміністративній справі за позовом Військової частини НОМЕР_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 до громадянина Алжирської Народної Демократичної Республіки ОСОБА_1 про затримання іноземця або особи без громадянства з метою ідентифікації та забезпечення видворення за межі території України (суддя суду І інстанції: Данко В.Й., час та місце ухвалення, дата складання повного тексту рішення суду І інстанції: 17 год. 08 хв. 26.02.2021р., м.Ужгород Закарпатської обл., 26.02.2021р.),-

В С Т А Н О В И В:

26.02.2021р. позивач Військова частина НОМЕР_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 ) звернулася до суду із адміністративним позовом, у якому просила винести рішення про затримання громадянина Алжирської Народної Демократичної Республіки ОСОБА_1 ( ОСОБА_2 ), ІНФОРМАЦІЯ_3 (зі слів), з метою ідентифікації та забезпечення примусового видворення за межі території України (а.с.1-4).

Рішенням Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської обл. від 26.02.2021р. заявлений позов задоволено; затримано відповідача громадянина Алжирської Народної Демократичної Республіки ОСОБА_1 ( ОСОБА_2 ), ІНФОРМАЦІЯ_3 , з метою ідентифікації та забезпечення видворення за межі території України, на строк шість місяців, починаючи з часу фактичного затримання (а.с.20-22).

Не погодившись із винесеним судовим рішенням, його оскаржив представник адвокат Канівець О.П., діючий на підставі ордера на надання правничої (правової) допомоги від імені та в інтересах громадянина Алжирської Народної Демократичної Республіки ОСОБА_1 , який покликаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення у справі, неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, що призвело до невірного вирішення спору, просить рішення суду скасувати та винести нову постанову, якою в задоволенні заявленого позову відмовити (а.с.24-30).
Вимоги апеляційної скарги обґрунтовує тим, що у відповідача є наявними закордонний паспорт з українською візою, посвідка на тимчасове проживання та грошові кошти для самостійного виїзду за межі України.
Також рішення про примусове повернення відповідача є відсутнім в матеріалах справи.
Отже, компетентними органами України порушена процедура звернення до суду із розглядуваним позовом, оскільки апелянту не надавалася реальна можливість виконати рішення про примусове повернення, прийняття якого є обов`язковим перед винесенням судом рішення про видворення та затримання іноземця. 
За таких обставин суд першої інстанції прийшов до передчасних висновків про задоволення заявленого позову.

Позивачем Військовою частиною НОМЕР_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 скеровано до апеляційного суду відзив на апеляційну скаргу, в якому вважає її необґрунтованою і такою, що не підлягає до задоволення. Наголошує на тому, що суд першої інстанції правильно застосував норми діючого законодавства та ухвалив законне і справедливе судове рішення (а.с.43-47).

У зв`язку з неявкою в судове засідання осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу відповідно до вимог ч.4 ст.229 КАС України не здійснювалося. Також в порядку ч.3 ст.268, ч.2 ст.313 КАС України неявка сторін, належним чином повідомлених про час та місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та апеляційну скаргу в межах наведених у ній доводів, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення, з наступних підстав.

Як встановлено під час судового розгляду справи, відповідач громадянин Алжирської Народної Демократичної Республіки ОСОБА_3 був виявлений о 15 год. 40 хв. 24.02.2021р. та затриманий прикордонним нарядом «Прикордонний патруль» в районі 235 прикордонного знаку близько 1500 метрах до лінії державного кордону на ділянці відповідальності ВІПС « ІНФОРМАЦІЯ_4 » ВПС «Ужгород» при спробі незаконного перетинання державного кордону з України в Словацьку Республіку в складі групи осіб.
На неодноразові законні вимоги прикордонного наряду зупинитися вдався до втечі.
Документи, що посвідчують особу та підтверджують законність перебування на території України, у відповідача є відсутніми.
Вказані обставини підтверджуються відомостями протоколу про адміністративне затримання відповідача від 24.02.2021р. (а.с.5), а також змістом протоколу особистого огляду, огляду речей та вилучених речей і документів від 24.02.2021р.(а.с.6).
Про затримання відповідача повідомлено Посольство Алжирської Народної Демократичної Республіки в Україні, що стверджується листом позивача № 21/190 від 25.02.2021р. (а.с.9).
Начальником відділу адміністративно-юрисдикційної діяльності штабу підполковником ОСОБА_4 прийнято рішення про примусове повернення з України громадянина Алжирської Народної Демократичної Республіки ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , яке йому вручено 25.02.2021р. у присутності перекладача (а.с.10).
На час розгляду справи в суді вказане рішення не виконано зі сторони відповідача.

Після затримання відповідача позивачем встановлено, що громадянин Алжирської Народної Демократичної Республіки ОСОБА_3 прибув на територію України 09.01.2021р. у встановленому законом порядку через авіаційний пункт пропуску «Бориспіль» по паспорту НОМЕР_2 з візою НОМЕР_3 на навчання в «Український Гуманітарний інститут» (зворот а.с.33).
Зі слів відповідача встановлено, що фактично він навчався у приватному вищому навчальному закладі «Академія кіно і нових мистецтв». Позивачем надіслано запит на адресу даного навчального закладу щодо підтвердження чи спростування зазначеного факту (а.с.12).
Також у відповідача наявна копія посвідки на тимчасове проживання в Україні № НОМЕР_4 , яка видана ЦМУ ДМС України в м.Києві та Київській обл., для підтвердження такого факту документування направлено відповідний запит (а.с.11, 33).
Згідно листа ЦМУ ДМС України в м.Києві та Київській обл. від 02.03.2021р. відповідачу скасовано 01.03.2021р. посвідку на тимчасове проживання в Україні (а.с.59-60, 63).

          Приймаючи рішення по справі та задовольняючи заявлений позов, суд першої інстанції виходив з того, що документи, які посвідчують особу та законність перебування на території України у відповідача є відсутніми. Останній не володіє українською мовою, родичів на території України, які могли б надати йому допомогу в поверненні до країни походження, немає.
Враховуючи те, що відповідач грубо та свідомо порушив законодавство України з прикордонних питань та про правовий статус іноземців, через що останній буде ухилятися від виїзду за межі території України по причині відсутності документів, які б посвідчували його особу, та коштів на придбання проїзного документа.
Із врахуванням наведеного є наявними підстави для затримання відповідача з метою ідентифікації та забезпечення подальшого видворення за межі території України.

Колегія суддів вважає, що наведені висновки суду першої інстанції є вірними, оскільки вони ґрунтуються на фактичних обставинах справи та відповідають вимогам чинного законодавства, з огляду на таке.

Відповідно до ч.2 ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Закон України № 3773-VI від 22.09.2011р. «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» визначає правовий статус іноземців та осіб без громадянства, які перебувають в Україні, та встановлює порядок їх в`їзду в Україну та виїзду з України.
Згідно із ст.2 вказаного Закону правовий статус іноземців та осіб без громадянства визначається Конституцією України, цим та іншими законами України, а також міжнародними договорами України.
За приписами ч.1 ст.26 цього Закону іноземець або особа без громадянства можуть бути примусово повернуті в країну походження або третю країну, якщо їх дії порушують законодавство про правовий статус іноземців та осіб без громадянства або суперечать інтересам забезпечення національної безпеки України чи охорони громадського порядку, або якщо це необхідно для охорони здоров`я, захисту прав і законних інтересів громадян України за рішенням центрального органу виконавчої влади, що забезпечує реалізацію державної політики у сфері міграції, органу Служби безпеки України або органу охорони державного кордону (стосовно іноземців та осіб без громадянства, які затримані ними у межах контрольованих прикордонних районів під час спроби або після незаконного перетинання державного кордону України), з подальшим повідомленням протягом 24 годин прокурору про підстави прийняття такого рішення. У рішенні про примусове повернення зазначається строк, протягом якого іноземець або особа без громадянства повинні виїхати з України. Зазначений строк не повинен перевищувати 30 днів з дня прийняття рішення.
Іноземець або особа без громадянства зобов`язані самостійно залишити територію України у строк, зазначений у рішенні про примусове повернення (ч.5 ст.26 вказаного Закону).
Відповідно до ч.3 ст.29 вказаного Закону іноземці та особи без громадянства, прийняті відповідно до міжнародного договору про реадмісію, які не мають законних підстав для перебування на території України, підлягають примусовому видворенню у разі, якщо між Україною і країною громадської належності чи країною попереднього постійного проживання таких іноземців або осіб без громадянства відсутній договір про реадмісію.
Абзацом першим ч.1 ст.30 наведеного Закону визначено, що центральний орган виконавчої влади, що забезпечує реалізацію державної політики у сфері міграції, органи охорони державного кордону (стосовно іноземців та осіб без громадянства, які затримані ними у межах контрольованих прикордонних районів під час спроби або після незаконного перетинання державного кордону України) або органи Служби безпеки України можуть лише на підставі винесеної за їх позовом постанови адміністративного суду примусово видворити з України іноземця та особу без громадянства, якщо вони не виконали в установлений строк без поважних причин рішення про примусове повернення або якщо є обґрунтовані підстави вважати, що іноземець або особа без громадянства ухилятимуться від виконання такого рішення, крім випадків затримання іноземця або особи без громадянства за незаконне перетинання державного кордону України поза пунктами пропуску через державний кордон України та їх передачі прикордонним органам суміжної держави.
Відповідно до абз.1 ч.4 ст.30 зазначеного Закону іноземці та особи без громадянства, які не мають законних підстав для перебування на території України, затримані в установленому порядку та підлягають примусовому видворенню за межі України, у тому числі прийняті відповідно до міжнародних договорів України про реадмісію, розміщуються в пунктах тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні, протягом строку, необхідного для їх ідентифікації та забезпечення примусового видворення (реадмісії) за межі України, але не більш як на вісімнадцять місяців.

          Між Україною та Алжирською Народною Демократичною Республікою будь-які міжнародні угоди про реадмісію не укладалися і ратифікувалися.
Таким чином, громадяни Алжирської Народної Демократичної Республіки, які не мають законних підстав для перебування на території України, підлягають примусовому видворенню, через що до них також можуть бути застосовані процедури затримання для ідентифікації та/або забезпечення примусового видворення за межі території України із поміщенням до пункту тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні.

Відповідач ОСОБА_3 ( ОСОБА_2 ), ІНФОРМАЦІЯ_3 , не відноситься до осіб, яким надано статус біженця і не є особою, яка потребує додаткового захисту, здійснив спробу незаконного перетину державного кордону України, через що останній не має законних підстав для перебування в Україні.
Окрім цього, у відповідача не виявленого паспортного документа та посвідки на тимчасове проживання в Україні, наявність яких є обов`язковою відповідно до ст.9 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства».

Також під час судового розгляду з`ясовано, що відповідач українською мовою не володіє, родичів на території України, які б могли надати допомогу у поверненні до країни походження немає, на території України знаходиться нелегально, фактично має намір будь-яким шляхом потрапити до країн Західної Європи, через що є всі підстави вважати, що відповідач за будь-якої можливості буде ухилятися від виїзду за межі України. За таких обставин з метою реалізації державної політики у сфері міграції позивачем своєчасно та розсудливо подано позов про затримання відповідача з метою ідентифікації та забезпечення його видворення за межі території України.

Особливості провадження у справах за адміністративними позовами з приводу затримання іноземців або осіб без громадянства врегульовані приписами ст.289 КАС України.
          Відповідно до ч.1 ст.289 КАС України за наявності обґрунтованих підстав вважати, що іноземець або особа без громадянства, стосовно якої подано адміністративний позов про примусове видворення, ухилятиметься від виконання рішення про її примусове видворення, перешкоджатиме проведенню процедури видворення чи реадмісії відповідно до міжнародних договорів України про реадмісію або якщо існує ризик її втечі, а так само у разі відсутності в іноземця або особи без громадянства, яка вчинила порушення законодавства України з прикордонних питань або про правовий статус іноземців, документа, що дає право на виїзд з України, центральним органом виконавчої влади, що забезпечує реалізацію державної політики у сфері міграції, його територіальним органом чи підрозділом, органом охорони державного кордону або Служби безпеки України подається до місцевого загального суду як адміністративного суду за місцезнаходженням цих органів (підрозділів) або за місцезнаходженням пункту тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні, позовна заява про застосування судом до іноземця або особи без громадянства одного з таких заходів:
1) затримання іноземця або особи без громадянства з метою ідентифікації та (або) забезпечення видворення за межі території України;
2) затримання іноземця або особи без громадянства з метою забезпечення її передачі відповідно до міжнародних договорів України про реадмісію;
3) взяття іноземця або особи без громадянства на поруки підприємства, установи чи організації;
4) зобов`язання іноземця або особи без громадянства внести заставу.

          Відповідно до п.1 розділу VI Інструкції про примусове повернення і примусове видворення з України іноземців та осіб без громадянства, затв. наказом Міністерства внутрішніх справ України, Адміністрації Державної прикордонної служби України, Служби безпеки України № 353/271/150 від 23.04.2012р. (із змінами і доповненнями), якщо іноземець не має документів, що посвідчують особу, орган ДМС, орган охорони державного кордону України або орган СБУ вживають заходів щодо його ідентифікації та документування.
З цією метою до дипломатичних представництв або консульських установ держави походження іноземця надсилаються відповідні запити, до яких долучаються кольорові фотокартки на кожну особу, заповнені анкети визначеного консульською установою зразка та інші відомості про іноземця, які дають змогу встановити особу та підтвердити громадянство.

Із змісту наведеного слідує, що законодавцем фактично виділено окремий випадок звернення із позовною заявою - про затримання іноземця або особи без громадянства з метою ідентифікації; фактичною підставою для такого звернення є відсутність в іноземця або особи без громадянства, яка вчинила порушення законодавства України з прикордонних питань або про правовий статус іноземців, документа, що дає право на виїзд з України.
При цьому, можливість звернення із таким позовом не пов`язана законодавцем саме із процедурами видворення іноземця чи особи без громадянства або передачі відповідно до міжнародних договорів України про реадмісію.
Оскільки на час звернення із розглядуваним позовом про примусове видворення анкетні дані позивача не були встановлені (тобто, останній не є ідентифікованим), тому позивач правомірно звернувся до суду із вимогою про затримання відповідача з підстав ідентифікації, а також забезпечення подальшого видворення за межі території України.

На наявність передбачених законом підстав для затримання відповідача вказує те, що ОСОБА_3 ( ОСОБА_2 ), ІНФОРМАЦІЯ_3 , здійснив спробу незаконного перетинання державного кордону України поза пунктами пропуску; при собі не мав документів, що посвідчують особу, до органів міграційної служби із заявами та документами, необхідними для продовження строку перебування або визнання його біженцем чи особою, яка потребує додаткового захисту, не звертався, що дає обґрунтовані підстави для затримання останнього.
У своїй сукупності вказані обставини свідчать про наявність обґрунтованих підстав вважати, що відповідач перешкоджатиме процедурі видворення, при цьому визначальним моментом в цій ситуації є відсутність у відповідача діючих документів на виїзд з України.

          Фактичні обставини справи розцінюються колегією суддів як такі, що унеможливлюють ідентифікацію іноземця чи особу без громадянства, оскільки відповідачем не представлено документів, необхідних для ідентифікації особи. 
Також доказів здійснення стосовно відповідача процедур видворення або передачі відповідно до міжнародних договорів України про реадмісію судом не здобуто; натомість, органом прикордонної служби проводиться процедура ідентифікації відповідача, який вчинив порушення законодавства України про правовий статус іноземців, за відсутності в останнього документа, що дає право на виїзд з України, а також за неможливості ідентифікації іноземця або особи без громадянства.
Водночас, неможливість ідентифікації відповідача є перешкодою для початку процедури його примусового повернення чи видворення, передачі відповідно до міжнародних договорів України про реадмісію, оскільки питання визначення країни громадянської належності іноземця або країни походження особи без громадянства залишається не з`ясованим в повній мірі.
Також термін «забезпечення видворення за межі території України» в наведеному контексті слід розуміти в ширшому розумінні, ніж забезпечення лише виконання судового рішення про примусове видворення.

Отже, оскільки громадянин Алжирської Народної Демократичної Республіки ОСОБА_3 ( ОСОБА_2 ), ІНФОРМАЦІЯ_3 , є нелегальним мігрантом, знаходиться на території України без законних підстав, існує ризик його втечі, службовим особам Військової частини НОМЕР_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 для здійснення його ідентифікації необхідна достатня кількість часу.
Також аналіз сукупності зазначених обставин вказує на те, що затримання відповідача є необхідним та виправданим за наведених умов, таке дозволить компетентним органам в установленому порядку здійснити відповідні процедури видворення щодо відповідача.

Відповідно до п.30 постанови Пленуму ВАС України № 1 від 25.06.2009р. «Про судову практику розгляду спорів щодо статусу біженця та особи, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, примусового повернення і примусового видворення іноземця чи особи без громадянства з України та спорів, пов`язаних із перебуванням іноземця та особи без громадянства в Україні» при вирішенні справ про примусове видворення суди повинні враховувати положення статей 9, 29 Загальної декларації прав людини 1948 року та статті 9 Міжнародного пакту про громадянські і політичні права 1966 року, статті 5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, відповідно до яких ніхто не може зазнавати безпідставного арешту, затримання або вигнання, а при здійсненні своїх прав і свобод кожна людина може зазнавати лише таких обмежень, які встановлені законом виключно для забезпечення належного визнання та поваги прав і свобод інших людей, а також забезпечення справедливих вимог моралі, суспільного порядку і загального добробуту.
Зокрема, відповідно до п.«f» частини першої статті 5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на свободу та особисту недоторканність. Нікого не може бути позбавлено свободи, крім як відповідно до процедури, встановленої законом, у випадку законного арешту або затримання особи з метою запобігання її недозволеному в`їзду в країну чи особи, щодо якої провадиться процедура депортації або екстрадиції.
У пункті 103 Рішенні Європейського суду з прав людини від 17.04.2014р. «Справа «Анатолій Руденко проти України», стало остаточним 17.07.2014р. (№ 50264/08) вказано, що тримання особи під вартою є таким серйозним заходом, що він є виправданим лише тоді, коли інші, менш суворі заходи, було розглянуто і визнано недостатніми для гарантування інтересів особи або суспільства, що можуть вимагати того тримання відповідної особи під вартою. Це означає, шо відповідність позбавлення волі національному законодавству є недостатньою умовою; воно також має бути необхідним за конкретних обставин (див. для застосування цих принципів у контексті підпункту «е» пункту 1 статті 5 Конвенції рішення у справах «Вітольд Літва проти Польщі», заява № 26629/95, п.78. ЄСПЛ 2000- III, та «Станев проти Болгарії» [ВП], заява N 36760/06, п.143, ЄСПЛ 2012).
Норми п.1 ст.5 Конвенції мають на увазі фізичну свободу особи, і мета цього положення полягає в недопущенні свавільного позбавлення такої свободи. Перелік винятків стосовно права на свободу, яке гарантує пункт 1 статті 5, є вичерпним, і лише вузьке тлумачення цих винятків відповідатиме меті цього положення.

В частині доводів апелянта колегія суддів враховує, що про наявність рішення позивача про примусове повернення відповідача і його невиконання останнім зазначено у позовній заяві, з якою відповідач погоджувався в суді.
Окрім цього, твердження апелянта про те, що відсутність рішення про примусове повернення позбавило його можливості вжити заходи, спрямовані на добровільне залишення території України, колегія суддів вважає голослівними, оскільки за фактичних обставин справи відповідач не в змозі був покинути територію України у встановлений строк.
Звідси, наведені доводи апеляційної скарги не спростовують правильності та обґрунтованості вжитих зі сторони позивача заходів стосовно відповідача для його ідентифікації і подальшого видворення.

Водночас, представлені представником апелянта копії паспорта відповідача та посвідки на тимчасове проживання не були представлені в суді першої інстанції, до апеляційної скарги долучені їх копії, при цьому походження цих документів апеляційному суду не повідомлено.
На час апеляційного розгляду багаторазова віза відповідача є недійсною (така діяла до 06.03.2021р.), а посвідка на тимчасове проживання – скасована (була дійсною до 11.01.2022р.).
Наведені обставини, а також свідоме приховування відповідачем від компетентних органів відповідних документів до часу апеляційного оскарження рішення суду першої інстанції, відсутність об`єктивної неможливості своєчасного представлення таких, не спростовують висновків суду першої інстанції та не свідчать про помилковість вирішення заявленого позову.
При цьому, правильність вирішення справи судом не може залежати від бажання іноземця представляти свої документи відповідним органам, а факт свідомого їх приховування, неповідомлення суду щодо перебування цих документів в третіх осіб свідчить лише про ігнорування відповідачем діючого законодавства України.

          Колегія суддів відхиляє решту доводів апелянта, які наведені у поданій ним апеляційній скарзі, оскільки такі на правильність висновків суду не впливають, а відтак останні не можуть покладатися в основу скасування чи зміни оскарженого судового рішення.

          За наведених обставин суд першої інстанції прийшов до вірного висновку про підставність та обґрунтованість заявленого позову, а тому заявлений позов підлягає до задоволення, з вищевикладених мотивів.

Враховуючи викладене, суд першої інстанції правильно і повно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків рішення суду, а тому підстав для скасування рішення колегія суддів не вбачає і вважає, що апеляційну скаргу на нього слід залишити без задоволення.
За правилами ст.ст.288, 289 КАС України підстав для розподілу судових витрат в цій справі немає.

Керуючись ст.139, ч.4 ст.229, ч.3 ст.243, ч.3 ст.268, ст.ст.271, 272, 289, ст.310, ч.2 ст.313, п.1 ч.1 ст.315, ст.316, ч.1 ст.321, ст.ст.322, 325, 329 КАС України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу представника адвоката Канівця Олександра Петровича, діючого на підставі ордера на надання правничої (правової) допомоги від імені та в інтересах громадянина Алжирської Народної Демократичної Республіки ОСОБА_1 , на рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської обл. від 26.02.2021р. в адміністративній справі № 308/2623/21 залишити без задоволення, а вказане рішення суду – без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дати її прийняття, але може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня проголошення судового рішення; у випадку оголошення судом апеляційної інстанції лише вступної та резолютивної частини судового рішення зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя	 	Р. М. Шавель 	
судді	 	В. З. Улицький 	
 	 	С. М. Кузьмич  	
Дата складення повного тексту судового рішення: 14.04.2021р.