ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А
іменем України

15 квітня 2021 року
м. Харків

справа № 638/17513/20
провадження № 22-ц/818/2336/21

Харківський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:
головуючого - Котелевець А.В.,
суддів – Хорошевського О.М., Яцини В.Б.,
за участю секретаря – Кравченко О.О.,

учасники справи:
позивач – ОСОБА_1 ,
відповідачі – ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору, – приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Хоменко А.В.,
представники – ОСОБА_4 , ОСОБА_5 ,

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу  ОСОБА_4 – представника ОСОБА_1 на ухвалу Дзержинського районного суду міста Харкова від 29 грудня 2020 року в складі судді Подус Г.С.,

у с т а н о в и в :

17 грудня 2020 року  ОСОБА_1 в особі свого представника ОСОБА_4 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору, - приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Хоменко А. В., про встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу, скасування свідоцтва про право власності на спадщину, визнання права власності, витребування майна.

Позовна заява мотивована тим, що вона проживала з  ОСОБА_6  однією сім`єю без реєстрації шлюбу у період з 08 червня 2012 року по 21 квітня 2017 року. За час спільного проживання був придбаний автомобіль Mazda CX-9, 2008 року випуску, реєстраційний номер  НОМЕР_1 , який був зареєстрований за  ОСОБА_6 . Крім того,  ОСОБА_6  набув право власності на таке нерухоме майно:  квартиру  АДРЕСА_1  - на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом, виданого 20 листопада 2020 року приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Хоменко А.В.;  земельну ділянку, площею 0,25 га, що розташована за адресою:  АДРЕСА_2   на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом, виданого 20 листопада 2020 року приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Хоменко А.В.  ІНФОРМАЦІЯ_1   ОСОБА_6  помер. Спадщину після його смерті прийняв син  ОСОБА_2 . Посилаючись на те, що вказане рухоме та нерухоме майно є спільною сумісною власністю,  ОСОБА_1  просила суд встановити  факт проживання однією сім`єю  ОСОБА_6  та   ОСОБА_1  у період з 08 червня 2012 року по 21 квітня 2017 року без реєстрації шлюбу;  визнати недійсним свідоцтво про право на спадщину за заповітом № 2063, видане 20 листопада 2020 року приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Хоменко А. В.; визнати за  ОСОБА_1  право власності на 1/2 частину квартири  АДРЕСА_1 ; визнати за  ОСОБА_1  право власності на 1/2 частину земельної ділянки, площею 0,25 га, кадастровий номер № 6320885501:00:002:0054, що розташована за адресою:  АДРЕСА_2 ; витребувати від  ОСОБА_3  на користь  ОСОБА_1  частину автомобіля мірки MAZDA модель СХ-9, 2008 року випуску, VIN- код:  НОМЕР_2 , реєстраційний номер  НОМЕР_3 ;  вирішити питання про розподіл судових витрат.
В заяві про забезпечення позову  ОСОБА_4 – представник ОСОБА_1 просив вжити заходи забезпечення позову, шляхом заборони відчуження квартири АДРЕСА_1 ; земельної ділянки, площею 0,25 га, що розташована за адресою: АДРЕСА_2 ; та автомобіля марки Mazda CX-9, 2008 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_3 . 
Заява мотивована тим, що невжиття заходів забезпечення позову може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду.
Ухвалою Дзержинського районного суду м. Харкова від 29 грудня 2020 року відмовлено у  задоволенні заяви про забезпечення позову.
Ухвала суду першої інстанції мотивована тим, що позивачем не надано доказів, на підтвердження того, що відповідачі мають на меті реалізувати спірне майно, відсутні відомості здійснення відповідачами дій, пов`язаних з реалізацією майна.

27 січня 2021 року ОСОБА_4 – представник ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, просив ухвалу суду першої інстанції скасувати та ухвалити нову постанову, якою заяву про забезпечення позову задовольнити. 
Апеляційна скарга мотивована тим, що ОСОБА_1 оспорює набуття ОСОБА_2 права власності на спірні квартиру та земельну ділянку. Зазначає, що ОСОБА_2 має можливість у будь-який час розпорядитися своїм майном та відчужити його. Тобто існує обґрунтоване припущення про те, що можливе відчуження об`єктів нерухомості на користь третіх осіб, що призведе до невиконання чи утруднення виконання можливого задоволення позову ОСОБА_1 

23 лютого 2021 року  ОСОБА_2 подав відзив на апеляційну скаргу, в якому просив залишити ухвалу суду першої інстанції без змін.
Відзив мотивовано тим, що оскаржувана ухвала є законною та обґрунтованою, постановленою з дотриманням норм процесуального права, доводи, викладені в апеляційній скарзі, висновків суду першої інстанції не спростовують.
Суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення (пункт 2 частини 1 статті 374 ЦПК України).
Перевіряючи законність і обґрунтованість ухвали суду першої інстанції відповідно до вимог частини 1 статті 367  ЦПК України – в межах доводів і вимог  апеляційної скарги - судова колегія вважає, що апеляційна скарга підлягає  частковому задоволенню з таких підстав.
Судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обгрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні (частини 1, 2, 5 статті 263 ЦПК України). 
Зазначеним вимогам закону судове рішення не відповідає з огляду на таке.
Спір стосується встановлення факту проживання однією сім`єю, визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину за заповітом № 2063, виданим 20 листопада 2020 року приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Хоменко А.В., визнання за ОСОБА_1 права власності на Ѕ частину квартири АДРЕСА_1 та на Ѕ частину земельної ділянки, площею 0,25 га, кадастровий номер 6320885501:00:002:0054, що розташована за адресою: АДРЕСА_2 ; витребування частини автомобіля марки Mazda CX-9, 2008 року випуску.
Відповідно до частин 1-2 статті 149 ЦПК України суд за заявою учасника справи має право вжити передбачені статтею 150 цього Кодексу заходи забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.
Аналіз статті 149 ЦПК України дає підстави вважати, що вжиття заходів забезпечення позову є правом, а не обов`язком суду у разі, якщо існують обставини, що можуть ускладнити виконання рішення в майбутньому.
Забезпечення позову - це вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача проти несумлінних дій відповідача, що гарантує реальне виконання позитивно прийнятого рішення.
Отже, підставою для забезпечення позову є обґрунтоване припущення про те, що невжиття певних заходів, передбачених частиною першою статті 150 ЦПК України, утруднить або зробить неможливим виконання судового рішення.
Відповідно до роз`яснень, які містяться в пункті 4 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 22 грудня 2006 року «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову», розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з врахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.
Отже, заходи забезпечення позову, за своєю правовою суттю - є гарантією забезпечення інтересів позивача у майбутньому при реалізації судового рішення.
Відповідно до принципу пропорційності у цивільному судочинстві суд визначає в межах, встановлених ЦПК України, порядок здійснення провадження враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями (стаття 11 ЦПК України).
Вирішуючи питання про вжиття заходів забезпечення позову, аналізуючи зміст вищевказаних норм права, дослідивши обставини справи, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про відсутність підстав для вжиття заходів забезпечення позову в частині заборони відчуження квартири АДРЕСА_1 та земельної ділянки, площею 0,25 га, що розташована за адресою: АДРЕСА_2 . ОСОБА_1 оспорює законність набуття ОСОБА_2 права власності на квартиру та земельну ділянку, які згідно з інформаційною довідкою № 237245563 від 15 грудня 2020 року з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно на праві власності належать ОСОБА_2 . Відчуження ОСОБА_2 квартири та земельної ділянки утруднить виконання рішення при можливому задоволенні позову ОСОБА_1 . 
Що стосується вимог заяви про забезпечення позову шляхом накладення заборони відчуження на автомобіль марки Mazda CX-9, 2008 року випуску, колегія суддів відмовляє в задоволені цієї частини заяви, зважаючи на таке.
За змістом статті 151 ЦПК України заява про забезпечення позову повинна містить, зокрема, обґрунтування необхідності забезпечення позову.
Положеннями статті 152 ЦПК України встановлені види забезпечення позову. Одним із видів такого забезпечення є накладення арешту на майно, заборона вчиняти певні дії, тощо.
Відповідно до частини третьої статті 152 ЦПК України види забезпечення позову мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.
У вирішенні питання про забезпечення позову суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом до забезпечення позову і предметом позовної вимоги; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками даного судового процесу.
Адекватність заходу забезпечення позову, що застосовується судом, визначається його відповідністю вимогам, на забезпечення яких він вживається. Оцінка такої відповідності здійснюється судом, зокрема, з урахуванням співвідношення права (інтересу), про захист яких просить заявник, та інтересів сторін та інших учасників судового процесу.
Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має брати до уваги інтереси не тільки позивача, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені в зв`язку з застосуванням відповідних заходів.
Обґрунтованою підставою для забезпечення позову має бути існування очевидної загрози порушення законних прав та інтересів позивача у справі в разі невжиття заходів забезпечення позову. Відповідно, звертаючись із заявою про забезпечення позову, особа має довести належність їй таких прав та що невжиття заходів забезпечення позову призведене до утруднення чи неможливості виконання майбутнього рішення суду, при цьому існування загрози порушення прав позивача повинно мати очевидний та об`єктивний характер.
З матеріалів справи вбачається, та не оскаржується сторонами, що ОСОБА_2 відповідно до інформаційної довідки № 237245563 від 15 грудня 2020 року з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно не є власником автомобіля марки Mazda CX-9, 2008 року випуску.
Між сторонами існує спір щодо витребування від ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 частини даного автомобіля.
Частиною четвертою статті 41 Конституції України і статтею 32 ЦК України визначено непорушність права власності.
Право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів (частина перша статті 328 ЦК України).
Згідно з частиною першою статті 190 ЦК України майном як особливим об`єктом вважаються окрема річ, сукупність речей, а також майнові права та обов`язки.
Частиною першою статті 316 ЦК України передбачено, що правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.
Відповідно до статті 321 ЦК України ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Примусове відчуження об`єктів права власності може бути застосоване лише як виняток з мотивів суспільної необхідності на підставі і в порядку, встановлених законом, та за умови попереднього та повного відшкодування їх вартості.
Матеріали справи не містять належних та допустимих доказів, які б підтверджували, що відповідачі мають на меті реалізувати спірний автомобіль.
Підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішення суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права (частина 1 статті 376 ЦПК України).
Враховуючи викладене, ухвала Дзержинського районного суду міста Харкова від 29 грудня 2020 року підлягає скасуванню з ухваленням нової постанови про часткове задоволення заяви  ОСОБА_4 – представника ОСОБА_1 та забезпечення позову шляхом заборони відчуження квартири АДРЕСА_1 та земельної ділянки, площею 0,25 га, що розташована за адресою: АДРЕСА_2 . 
Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення у справі «Проніна проти України», № 63566/00, параграф 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Керуючись ст. ст. 367, 374 ч. 1 п. 1, 375, 382, 384 ЦПК України, суд
постановив:
Апеляційну скаргу  ОСОБА_4 – представника ОСОБА_1 - задовольнити частково.
Ухвалу Дзержинського районного суду міста Харкова від 29 грудня 2020 року скасувати та ухвалити нову постанову.
Заяву ОСОБА_4 – представника ОСОБА_1  про забезпечення позову– задовольнити частково.
Заборонити відчуження квартири АДРЕСА_1 та земельної ділянки площею 0,25 га, що розташована за адресою: АДРЕСА_2 , які належить ОСОБА_2 на праві власності на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом № 2063 виданого 20 листопада 2020 року приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Хоменко А.В. 
В іншій частині заяву залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом 30 днів з дня складання повного судового рішення безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текс постанови складено 19 квітня 2021 року.

Головуючий –                                                                         А.В. Котелевець 

Судді – О.М. Хорошевський

В.Б. Яцина