ПОСТАНОВА 
Іменем України

21 квітня 2021 року                                                         м. Кропивницький

справа № 383/210/20
провадження № 22-ц/4809/96/21 

       Кропивницький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:
               головуючого судді - Письменного О.А., 
               суддів - Дуковського О.Л., Дьомич Л.М., 
               при секретарі –  Федоренко Т.О.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою  ОСОБА_1 на рішення Бобринецького районного суду Кіровоградської області у складі судді Бондаренка В.В. від 17 серпня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ майна подружжя, - 

встановив:
У березні 2020 року ОСОБА_2 звернулася в суд з із зазначеним позовом, мотивуючи його тим, що вона з 30.04.1983 по 08.11.2002 вона перебувала з ОСОБА_1 у зареєстрованому шлюбі. 23 листопада 1995 року ними була придбана Ѕ частина житлового будинку по АДРЕСА_1 . Однак договір купівлі-продажу вказаного будинку було оформлено на ім`я відповідача. Після розірвання шлюбу відповідач у даному будинку не проживає і заперечень щодо її проживання в ньому у нього не було. У листопаді 2019 року ОСОБА_1 повідомив її про свій намір проживати у спірному будинку та запропонував їй виселитися, оскільки на його думку даний будинок належить виключно йому.
Вважає, що Ѕ частина вказаного будинку належить їм на праві спільної сумісної власності, оскільки він був придбаний в період шлюбу.
Посилаючись на ці обставини, позивач просила визнати за нею право власності на Ѕ частину належної їм Ѕ частини житлового будинку, розташованого по АДРЕСА_1 .
       Рішенням Бобринецького районного суду Кіровоградської області від 17 серпня 2020 року позов задоволено. 
В апеляційній скарзі скаржник, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення судом норм процесуального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким позовні вимоги задовольнити. 
Заслухавши доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга  задоволенню не підлягає з наступних підстав. 
Судом встановлено, що з 30 квітня 1983 року по 08 листопада 2002 року сторони перебували у зареєстрованому шлюбі /а.с. 14,119, 120/.
Відповідно до копії договору купівлі-продажу від 23 листопада 1995 року ОСОБА_1 придбав 1/2 частину житлового будинку, житловою площею 53,4 кв.м., з належною частиною надвірних будівель: сарай «Б», басейн «Вк», паркан №, сарай «Д», козирьок «Л», вбиральня «Г», розташованих за адресою: АДРЕСА_1 , який посвідчений державним нотаріусом Бобринецької державної нотаріальної контори Білорус Н.В. та зареєстрований в реєстрі за № 2765 /а.с.15-16/.
З копії домової книги на домоволодіння за адресою:  АДРЕСА_1 , вбачається, що сторони зареєстровані за адресою:  АДРЕСА_1 , з 11.07.1996 року /а.с.9-13/.
Згідно з частиною першою статті 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.
Відповідно до статті 5 Цивільного кодексу України акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Акт цивільного законодавства не має зворотної дії у часі, крім випадків, коли він пом`якшує або скасовує цивільну відповідальність особи. Якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов`язків, що виникли з моменту набрання ним чинності. Визнання закону таким, що втратив чинність, припиняє його дію в повному обсязі.
З огляду на вищезазначені норми, у цій справі повинні застосовуватись положення актів цивільного законодавства, чинні на момент виникнення спірних правовідносин, а саме Кодекс про шлюб та сім`ю України (далі - КпШС України).
Відповідно до статті 22 КпШС України, який був чинним до 01 січня 2004 року, майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку.
Таким чином, набуття майна за час перебування у шлюбі створює презумпцію виникнення права спільної сумісної власності. Це означає, що ні дружина, ні чоловік не зобов`язані доводити наявність права спільної сумісної власності на майно, набуте у шлюбі, оскільки воно вважається таким, що належить подружжю.
Згідно зі статтею 28 КпШС України в разі поділу майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, їх частки визнаються рівними. В окремих випадках суд може відступити від рівності часток подружжя, враховуючи інтереси неповнолітніх дітей або інтереси одного з подружжя, що заслуговують на увагу.
Суд може визнати майно, нажите кожним з подружжям під час їх роздільного проживання при фактичному припиненні шлюбу, власністю кожного з них.
Якщо між подружжям не досягнуто згоди про спосіб поділу спільного майна, то за позовом подружжя або одного з них суд може постановити рішення: про поділ майна в натурі, якщо це можливо без шкоди для його господарського призначення; про розподіл речей між подружжям з урахуванням їх вартості та частки кожного з подружжя в спільному майні; про присудження майна в натурі одному з подружжя, з покладенням на нього обов`язку компенсувати другому з подружжя його частку грішми. При цьому суд також бере до уваги інтереси неповнолітніх дітей або інтереси одного з подружжя, що заслуговують на увагу (частина перша статті 29 КпШС України).
Отже, встановивши, що 1/2 частина спірного будинку набута за час шлюбу, і презумпція спільності права власності подружжя на майно відповідачем не спростована, суд першої інстанції зробив правильний висновок про задоволення вимог ОСОБА_2 на підставі статті 22 Кодексу про шлюб та сім`ю України.
Згідно зі статтею 76 Цивільного кодексу Української РСР (далі - ЦК УРСР), в редакції чинній на час розірвання шлюбу між сторонами в справі, перебіг строку позовної давності починається з дня виникнення права на позов. Право на позов виникає з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого права.
Аналогічним чином питання початку перебігу позовної давності визначені і в статті 261 ЦК України, в редакції чинній на час оформлення відповідачем на своє ім`я права власності на спірний житловий будинок, згідно з якою перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або особу, яка його порушила.
Частиною третьою статті 29 КпШС України передбачалося, що для вимоги про поділ майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, встановлюється трирічний строк позовної давності. Згідно зі статтею 11 КпШС України у тих випадках, коли для окремих вимог встановлено строк позовної давності, він обчислюється, якщо інше не встановлено законом, з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого права. Аналогічний порядок обчислення перебігу позовної давності визначено й частиною другою статті 72 Сімейного кодексу України.
Отже, вирішуючи питання перебігу позовної давності за вимогами про поділ спільного майна подружжя, суд першої інстанції правильно виходив з того, що при визначенні початку перебігу позовної давності необхідно виходити не з часу, коли сторони розірвали шлюб, а з часу, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого майнового права, оскільки сам по собі факт припинення шлюбу не свідчить про порушення права власності одного із подружжя. Неподання позову про поділ майна, у тому числі до спливу трьох років з дня розірвання шлюбу, за відсутності доказів, які б підтверджували заперечення права одного з подружжя на набуте у період шлюбу майно, зареєстроване за іншим подружжям, не може свідчити про порушення права і вказувати на початок перебігу позовної давності.
Також є безпідставними доводи апеляційної скарги про відсутність повноважень у адвоката Замши Д.Д. на представлення інтересів позивача, оскільки частиною 4 статті 62 ЦПК України передбачено, що повноваження адвоката як представника підтверджуються довіреністю або ордером, виданим відповідно до Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність». Отже надання суду договору про надання правової допомоги на підтвердження повноважень адвоката як представника нормами ЦПК не передбачено.
Доводи апеляційної скарги зводяться до незгоди з рішенням суду першої інстанції та не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом норм матеріального права і порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.
За таких обставин, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, тому відповідно до  ч.1 ст. 375 ЦПК  України, апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанції залишенню без змін.
Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381 - 384 ЦПК України, суд, - 

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Бобринецького районного суду Кіровоградської області від 17 серпня 2020 року залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 29.04.2021

Судді: 

О.А.Письменний О.Л. Дуковський Л.М.Дьомич