Апеляційне провадження № 22-ц/824/4847/2021               

ПОСТАНОВА 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
 
 12 травня 2021 року                                                                                              м. Київ
Унікальний номер справи 753/13023/20
 
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: судді-доповідача - Шахової О.В., суддів:  Вербової І.М., Головачова Я.В.,  за участю секретаря  судового засідання Кузнєцової В.В., 
сторони справи:
позивач -                               ОСОБА_1 ,
відповідач -                           ОСОБА_2 ,
            розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Києві у порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 ,
на рішення Дарницького районного суду міста Києва, ухваленого 09 грудня 2020 року  в приміщенні  суду під головуванням судді Заставенко М.О., -
  
                                                                       В С Т А Н О В И В:
 
У серпні 2020 ОСОБА_1 звернувся з позовом до ОСОБА_2 , третя особа Служба у справах дітей та сім`ї Дарницької районної в м. Києві державної адміністрації, про розірвання шлюбу та визначення місця проживання дитини. 
Свої вимоги обґрунтовував тим, що сторони перебувають у зареєстрованому шлюбі з 04.08.2012. У шлюбі ІНФОРМАЦІЯ_1 у них народилася донька ОСОБА_3 . Сімейне життя з відповідачкою не склалося, з початку червня 2019 року відповідач взагалі стала проживати окремо. Ведення спільного господарства та шлюбні відносини між ними повністю припинилися, сім`я розпалася, шлюб існує лише формально. 
Відповідач не заперечувала, що після розірвання шлюбу дитини залишиться проживати разом з батьком, але підписати угоду про участь у вихованні та встановлення місця проживання дитини відмовилась. Донька з часу  народження проживає  разом з ним, в належній йому  двокімнатній квартирі,в якій  створені всі необхідні умови для її розвитку та  навчання. Має свою окрему кімнату з необхідними меблями та обладнанням для комфортного життя. Він має стабільний дохід та забезпечує дитині якісний рівень життя. Мати ж дитини власного житла не має, а тому не в змозі створити належні умови для дитини. 
З огляду на викладене, просив шлюб між сторонами розірвати та встановити місце проживання дитини ОСОБА_3   разом з ним.
 Рішенням Дарницького районного суду м.Києва від 09 грудня 2020 року позовні вимоги задоволено частково. Шлюб між сторонами розірвано. У задоволенні вимог про визначення місця проживання дитини відмовлено. Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.
            Не погодившись з рішенням суду позивач  подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом процесуального та невірне застосування матеріального права, просить  рішення суду в частині відмови у задоволенні позову щодо визначення місця проживання дитини скасувати та ухвалити в цій частині нове судове рішення, яким місце проживання дитини визначити разом з ним.
            На обґрунтування доводів апеляційної скарги посилається на те, що суд дійшов помилкового висновку про відсутність спору щодо місця проживання  разом з ними та не надав належної правової оцінки тому, що в судовому засіданні відповідачка хоча і заперечувала щодо позовної вимоги про визначення місця проживання дитини з батьком, однак  заперечувала факт такого проживання доньки з батьком без будь-яких обмежень її в спілкуванні з дитиною, кількості днів та часу.
Судом також розглянуто справу у відсутність представника органу опіки та піклування, не витребувано від третьої особи матеріали перевірки щодо доцільності проживання дитини разом з батьком.
            Суд не застосував норми матеріального права, зокрема статей 160, 161 СК України,які підлягають до застосування в спірних правовідносинах, оскільки він звертався з вимогою про захист свого права як батька дитини, шляхом визначення її місця проживання, а не про судовий захист прав дитини шляхом визначення її місця проживання.
            Відзиву на апеляційну скаргу відповідачем до суду апеляційної інстанції в порядку статті 360 ЦПК України не подано.
В судовому засіданні позивач ОСОБА_1 та його представник ОСОБА_4 підтримали доводи апеляційної скарги з підстав в ній викладених, просили рішення суду першої інстанції скасувати в частині відмови у задоволенні вимог щодо визначення місця проживання дитини з батьком та ухвалити в цій частині нове судове рішення про задоволення позову.
Відповідачка  судове засідання повторно не з`явилася. Про день, час та місце розгляду справи повідомлена за законом належно.
Відповідно до ч.2 ст. 372 ЦПК неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про час та місце розгляду справи, не перешкоджає  розгляду справи.
Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість постановленого по справі судового рішення, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, з огляду на наступне.
Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Рішення суду першої інстанції оскаржується ОСОБА_1 в частині відмови у задоволенні позовних вимог щодо визначення місця проживання дитини, а тому в іншій частині рішення суду не переглядається з огляду на положення ст. 367 ЦПК України.
Згідно вимог ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.
Вказаним вимогам рішення суду першої інстанції в оскаржуваній частині не відповідає з огляду на наступне.
Як вбачається з матеріалом справи та встановлено судом першої інстанції,  ОСОБА_1 та ОСОБА_2 04.08.2012 року уклали шлюб (а. с. 9).
У шлюбі ІНФОРМАЦІЯ_1 у них народилася донька ОСОБА_3 (а.с. 10).
Малолітня ОСОБА_3 зареєстрована та проживає за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується довідкою про реєстрацію місця проживання особи та сторонами у судовому засіданні (а.с. 19).
Квартира належить на праві власності позивачу ОСОБА_1 (а.с. 11 - 12, 13).
Відмовляючи у задоволенні позову про визначення місця проживання дитини суд першої інстанції виходив з того, що спір з приводу місця проживання дитини разом з батьком відсутній, оскільки відповідачка - мати дитини не заперечує щодо проживання дитини з батьком.
Апеляційний суд не погоджується з вказаним висновком суду першої інстанції, з огляду  на наступне.
Згідно з частинами другою, восьмою, дев`ятою статті 7 СК України сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, членів сім`ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства.
Відповідно до статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.
Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини (частина третя статті 11 Закону України «Про охорону дитинства»).
Згідно статті 12 Закону України «Про охорону дитинства» на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.
Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами.
Відповідно до частини першої статті 18, частини першої статті 27 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-XII (далі - Конвенція про права дитини), держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини.
У частині першій статті 9 Конвенції про права дитини передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в найкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.
Відповідно до частин другої, четвертої статті 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна.
Згідно зі статтею 141 СК України мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини.
Відповідно до частини першої, другої статті 161 СК України якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом.
Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення.
Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини.
У частині першій статті 3 Конвенції про права дитини визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.
У рішенні Європейського суду з прав людини від 11 липня 2017 року у справі «М. С. проти України», заява № 2091/13, суд зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним (параграф 76).
У параграфі 54 рішення Європейського суду з прав людини «Хант проти України»     від 07 грудня 2006 року, заява № 31111/04, зазначено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Зокрема, стаття 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод не надає батькам права вживати заходів, які можуть зашкодити здоров`ю чи розвитку дитини.
Аналіз наведених норм права, практики Європейського суду з прав людини дає підстави для висновку, що рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів самої дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й у першу чергу повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а вже тільки потім права батьків.
Міжнародні та національні норми не містять положень, які б наділяли будь-кого з батьків пріоритетним правом на проживання з дитиною.
При визначенні місця проживання дитини судами необхідно крізь призму врахування найкращих інтересів дитини встановлювати та надавати належну правову оцінку всім обставинам справи, які мають значення для правильного вирішення спору.
Отже, при розгляді справ щодо місця проживання дитини суди насамперед мають виходити з інтересів самої дитини, враховуючи при цьому сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан тощо, а також дотримуватися балансу між інтересами дитини, правами батьків на виховання дитини і обов`язком батьків діяти в її інтересах.
Нормами статті 19 СК України встановлено, що при розгляді спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, визначення місця проживання дитини, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе, не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов`язковою є участь органу опіки та піклування. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних в результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи.
Суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини.
Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 14 лютого 2019 року в справі № 377/128/18 (провадження № 61-44680св18) вказано, що «тлумачення частини першої статті 161 СК України свідчить, що під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини враховується ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особисту прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. До інших обставин, що мають істотне значення, можна віднести, зокрема: особисті якості батьків; відносини, які існують між кожним з батьків і дитиною (як виконують батьки свої батьківські обов`язки по відношенню до дитини, як враховують її інтереси, чи є взаєморозуміння між кожним з батьків і дитиною); можливість створення дитині умов для виховання і розвитку».
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 17 жовтня 2018 року у справі № 402/428/16-ц (провадження № 14-327цс18) викладено висновок про те, що «Декларація прав дитини не є міжнародним договором у розумінні Віденської конвенції про право міжнародних договорів від 23 травня 1969 року та Закону           № 1906-IV, а також не містить положень щодо набрання нею чинності. У зв`язку із цим Декларація прав дитини не потребує надання згоди на її обов`язковість Верховною Радою України і не є частиною національного законодавства України. Разом з тим, положення Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Верховною Радою України 27 лютого 1991 року, про те, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини (стаття 3), узгоджуються з нормами Конституції України та законів України, тому саме її норми зобов`язані враховувати усі суди України, розглядаючи справи, які стосуються прав дітей».
Виходячи з наведених норм матеріального права та встановивши у повному обсязі фактичні обставини справи, які мають суттєве значення для її вирішення, суд апеляційної інстанції приходить до висновку про визначення місця проживання дитини з батьком, з огляду на таке.
Згідно з висновком Дарницької районної у місті Києві державної адміністрації, як органу опіки та піклування, про визначення місця проживання дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , № 101-8984/04 від 19.11.2020, враховуючи рекомендації комісії (протокол від 12.11.2020 №20), з метою забезпечення виключно прав та інтересів дитини, вважає за доцільне визначити місце проживання ОСОБА_3 з батьком ОСОБА_1 (ас.60-61).
Висновок Дарницької районної у місті Києві державної адміністрації, як органу опіки та піклування щодо доцільності визначення місця проживання дитини з батьком, є обґрунтованим, а тому відсутні підстави вважати його неналежним доказом у справі.
Встановлено, що позивач ОСОБА_1 не чинить відповідачці   ОСОБА_2 будь-яких перешкод у спілкуванні, побаченнях з донькою, а також у її вихованні і ним    створено належні умови для виховання та розвитку дитини. Судом встановлено також, що обоє батьки приділяють увагу, підтримку та люблять дитину.
Між тим, суд апеляційної інстанції, встановивши, що дитина з народження проживає в квартирі разом із батьком,мати ж тривалий час з ними не проживає,вважає, що на підтвердження своїх вимог позивач  надав достатньо доказів про те, що місце проживання дитини слід  визначити  саме з ним, що буде відповідати якнайкращим інтересам дитини, сприятиме її повноцінному вихованню та розвитку.
Відповідачка як матір дитини, безсумнівно відіграє важливу роль у житті та розвитку дитини, має право та обов`язок піклуватися про здоров`я дитини, стан її розвитку, незалежно від того з ким дитина буде проживати,проте свого житла та можливості надати дитині всі необхідні умови для її розвитку та виховання не має, вимоги щодо визначення місця проживання дитини разом з нею не заявляла.
Апеляційний суд критично розцінює позицію відповідачки про те,що вона не заперечує проти проживання дитини з батьком,за умови надання її безперешкодної участі у вихованні та спілкуванні з дитиною,оскільки  таких перешкод під час розгляду справи судом не встановлено та вважає за необхідне зазначити, що у разі зміни обставин у відносинах сторін спору, а в першу чергу, відносин між батьками, а також встановлення можливості їхнього спільного спілкування та проведення часу з дитиною, визначене у цій справі місце проживання дитини може бути змінено як за згодою батьків, так і в судовому порядку.
Не дивлячись на таку позицію відповідачки,апеляційним судом встановлено наявність спору з приводу місця проживання дитини, оскільки нею не спростовані доводи позивача про її відмову від укладання добровільної угоди про визначення місця проживання дитини, що стало причиною звернення позивача з позовом до суду. 
Окрім цього, під час розгляду справи в суді першої інстанції згідно протоколу судового засідання від 26.10.2020, на який остання не подавала зауваження   вбачається, що відповідачка не заперечувала проти розірвання шлюбу,щодо іншого - а саме визначення місця проживання дитини - вона заперечувала (ас.52-53).
З огляду на викладене вище, апеляційна скарга ОСОБА_1 підлягає задоволенню, рішення суду першої інстанції в оскаржуваній частині скасуванню з ухваленням нового судового рішення в цій частині про задоволення позову.
Згідно ст.376 ЦПК підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є,зокрема, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи,які суд першої інстанції визнав встановленими; недоведеність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права
 Відповідно до ст. 141 ЦПК України  з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_2 підлягає стягненню 1261,30 грн. судового збору, сплаченого за подання апеляційної скарги  (ас.76). рівних частках.
На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 367, 374, 376, 382, 389 ЦПК України, Київський апеляційний суд,-
 
П О С Т А Н О В И В :
         
         Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.
         Рішення  Дарницького районного суду міста Києва від 9 грудня 2020 року, в частині відмови в задоволені позову про визначення місця проживання дитини, скасувати та ухвалити в зазначеній частині, нове судове рішення наступного змісту.
            Позовні вимоги ОСОБА_1 про визначення місця проживання дитини задовольнити.
            Визначити місце проживання дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , разом з батьком - ОСОБА_1 .
            Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір за подачу апеляційної скарги в розмірі 1261 (одна тисяча двісті шістдесят одна) грн. 30 коп. 
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, касаційна скарга на постанову може бути подана безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
 
Повну постанову складено  14 травня 2021 року.
 
Суддя-доповідач       
 
Судді: