Номер провадження: 22-ц/813/5021/21 
Номер справи місцевого суду: 520/17585/19
Головуючий у першій інстанції Коваленко О. Б.
Доповідач Ващенко  Л. Г.

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
20.05.2021 року                                                                 м. Одеса

Колегія Одеського апеляційного суду у складі:
головуючої – судді - Ващенко Л.Г.
суддів – Колеснікова Г.Я., Сєвєрової Є.С.,
за участі секретаря – Бєляєвої О.К.

розглянула у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу   ОСОБА_1 на ухвалу Київського районного суду м. Одеси від 31 жовтня 2019 року про закриття провадження (одноособово суддя Коваленко О.Б.) у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» про захист прав споживачів, 

ІІ. ОПИСОВА ЧАСТИНА
26.07.2019 року ОСОБА_1 звернувся із позовом до публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» (далі-Банк) про захист прав споживачів, а саме, про визнання недійсним договору про надання споживчого кредиту №11292207000 від 01.02.2008 року, укладеного між ОСОБА_1 та Банком.
Представник Банка подав заяву про закриття провадження у справі з підстав п.3 ч.1 ст. 255 ЦПК України із посиланням на те, що набрали законної сили рішення суду або ухвала суду про закриття провадження у справі, ухвалені або постановлені з приводу спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав.
Ухвалою Київського районного суду м. Одеси від 31.10.2019 року провадження у справі закрито з підстав п.3 ч.1 ст. 255 ЦПК України.
Позивач ОСОБА_1 не погодився із ухвалою суду від 31.10.2019 року і подав апеляційну скаргу, в якій просить ухвалу суду скасувати, задовольнити позовні вимоги позивача, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права.
Апеляційна скарга ОСОБА_1  зазначає:
По-перше, в ухвалі суду зазначається, що представник відповідача Банка надав до суду заяву про закриття провадження по справі, оскільки позивач ОСОБА_1 неодноразово звертався до Банка з одним і тим самим позовом про визнання недійсним укладеного з ним кредитного договору, а саме: справа №521/13593/17 Малиновського районного суду м. Одеси, суддя Сегеда О.М., рішення від 24.01.2018 р. про відмову у задоволенні позову, яке набрало законної сичи 26.02.2018 р.; справа № 520/18720/18 Київського районного суду м. Одеси, суддя Літвінова I.A., ухвала про залишення позову без розгляду; справа № 521/3143/18 Малиновського районного суду м. Одеси, суддя Целух А.П., ухвала про повернення позовної заяви; справа № 521/6573/18 Малиновського районного суду м. Одеси, суддя Мазун I.A., ухвала про направлення позову за підсудністю до Київського районного суду м. Одеси; справа №521/6573/18 Київського районного суду м. Одеси, суддя Луняченко В.О., ухвала про закриття провадження по справі з посиланням на рішення від 24.01.2018 р.; справа №520/7134/19 Київського районного суду м. Одеси, суддя Луняченко В.О., ухвала від 27.05.2019 р. про закриття провадження по справі з посиланням на рішення від 24.01.2018 р.; справа № 520/17585/19 Київського районного суду м. Одеси, суддя Коваленко О.Б. 
Дійсно він декілька разів звертався із позовом до Банка для захисту своїх прав, як споживача, але кожного разу провадження у справі закривали, що є порушенням ЗУ «Прозахист прав споживачів» та його прав.
По-друге, ст. 47 Закону України "Про банки і банківську діяльність" встановлює загальні вимоги до здійснення комерційними банками банківських операцій та передбачає для вчинення яких банківських операцій комерційним банкам слід отримати банківську ліцензію та письмові дозволи. 
Разом з тим, режим здійснення валютних операцій на території України, загальні принципи валютного регулювання, повноваження державних органів і функції банків та інших фінансових установ України в регулюванні валютних операцій, права й обов`язки суб`єкта валютних відносин, порядок здійснення валютного контролю, відповідальність за порушення валютного законодавства визначається Декретом КМУ "Про систему валютного регулювання валютного контролю". Згідно п. 2 ч. 1 ст. 1 вищенаведеного Декрету до валютних операцій відносяться операції пов`язані з переходом права власності на валютні цінності. Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 1 Декрету до валютних цінностей відноситься іноземна валюта іноземні грошові знаки у вигляді банкнотів, казначейських білетів, монет, що перебувають І обігу та є законним платіжним засобом на території відповідної іноземної держави, а також вилучені з обігу або такі, що вилучаються з нього, але підлягають обмінові на грошові знак?_ які перебувають в обігу, кошти у грошових одиницях іноземних держав і міжнародних розрахункових (клірингових) одиницях, що перебувають на рахунках або вносяться до банківських та інших фінансових установ за межами України. Відповідно до ч. 1 ст. 5 Декрету Національний банк України видає індивідуальні та генеральні ліцензії на здійснення валютних операцій, які підпадають під режим ліцензуванні згідно з цим Декретом. Згідно п. "г" ч. 4 ст. 5 Декрету індивідуальні ліцензії видаються резидентам і нерезидента, на здійснення разової валютної операції на період, необхідний для здійснення такої операції зокрема індивідуальна ліцензія потребується у разі використання іноземної валюти на території України як засобу платежу. Отже, індивідуальні ліцензії мають цільовий характер і надаються на вчинення разової валютної операції. Також за змістом аналізованої ст. 5 Декрету ліцензії на право вчинення операцій з валютними цінностями, видаються лише юридичним особам. Згідно ч. 5 ст. 5 Декрету одержання індивідуальної ліцензії однією із сторін валюта операції означає також дозвіл на її здійснення іншою стороною або третьою особою, яка відноситься до цієї операції, якщо інше не передбачено умовами платежу, затвердженого постановою Правління Національного банку України від 14 жовтня 2004 р. N 483. згідно якого використання іноземної валюти як засобу платежу без ліцензії дозволяється: якщо ініціатором або отримувачем за валютною операцією є уповноважений банк (ця норма стосується лише тих операцій уповноваженого банку, на здійснення яких Національний банк видав йому банківську ліцензію та письмовий дозвіл на здійснення операції з валютними цінностями); у випадках, передбачених законами України. Крім того, згідно п. 1.2 вказаного Положення воно регламентує порядок та умови видачі Національним банком України резидентам і нерезидентам індивідуальних ліцензій на використання безготівкової іноземної валюти на території України як засобу платежу. Крім того, у своєму ж листі від 02.06.2000 "Про здійснення резидентами України операцій згідно з Декретом КМУ "Про систему валютного регулювання і валютного контролю" НБУ дотримувався прямо протилежної позиції, зокрема вказуючи на таке: наявність у банку генеральної ліцензії (письмового дозволу) не надає йому права на здійснення валютних операцій, які згідно ст. 5 Декрету мають проводитись виключно на підставі індивідуальної ліцензії НБУ.
Банк не мав право надавати йому кредит в іноземній валюті для розрахунків кредитними коштами з резидентами України. Згідно до пунктом 2 статті 13 Декрету Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання та валютного контролю» № 15-93 від 1993 року, уповноважені банки, які отримали від Національного Банку України генеральні ліцензії на здійснення валютних операцій здійснюють контроль за операціями, що проводяться резидентами та нерезидентами через ці установи.
Банку було відомо, що кредитні кошти він отримав для своїх споживчих цілей, тобто ці кредитні кошти він повинен був використати для розрахунку з іншими резидентами України. Відповідно до статті З Декрету Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання та валютного контролю» № 15-93 від 1993р., національна валюта України є єдиним законним засобом платежу на території України, якщо інше не передбачене цим Декретом. Згідно із пунктом «г» частини 4 статті 5 Декрету Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» індивідуальної ліцензії потребують, операції щодо використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави. Такої індивідуальної ліцензії для використання доларів США як засобу розрахунку з іншими резидентами України в мене не було.
Отримання позики в іноземній валюті та проведення розрахунків між резидентами України кредитними коштами - юридичні дії пов`язані між собою, бо згідно частини 2 статті 345, статті 348 Господарського Кодексу України та частиною 3 статті 1056 Цивільного Кодексу України мета, за якою надається кредит, є суттєвою, тобто обов`язковою, умовою кредитного договору. З цим погоджується Національний Банк України в своєму листі від 22.01.2009 № 40- 511/442-919 «Щодо постанови Правління Національного банку України від 01.12.2008 N 406 «Про затвердження Змін до Положення про порядок формування та використання резерву для відшкодування можливих втрат за кредитними операціями банків», в якому сказано, що «...відповідно до статті 348 Господарського Кодексу України банк зобов`язаний здійснювати контроль за виконанням умов кредитного договору, цільовим використанням, своєчасним і повним погашенням позички в порядку, встановленому законодавством. Цільове використання кредиту є одним із принципів банківського кредитування...». Тобто видача Банком, - агентом валютного контролю - кредиту в іноземній валюті резиденту України, який не має індивідуальної ліцензії для розрахунків цією валютою з іншим резидентом України є порушенням банком своїх обов`язків агента валютного контролю, тобто порушенням згаданого вище пункту 2 статті 13 Декрету, за що статтею 16 частиною 2 абзацом 4 того ж Декрету передбачена відповідальність у вигляді позбавлення Генеральної ліцензії Національного банку України на право здійснення валютних операцій або штрафом у розмірі, що встановлюється Національним банком України. Також стаття 3 Закону України № 2346-ІІІ «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні», яка визначає, що гривня як грошова одиниця України (національна валюта) є єдиним законним платіжним засобом в Україні, приймається усіма фізичними і юридичними особам без будь-яких обмежень на всій території України для проведення переказів. Таким чином, Банк скористався (зловжив) його юридичною непоінформованістю при укладанні кредитного договору, який за своїм змістом суперечить чинно законодавству.
По-третє, згідно із договором кредиту № 11292207000 від 01.02.2008 року, вказаний договір укладений у іноземній валюті - доларах США.
При зверненні до Банка йому були потрібні гроші для своїх споживчих цілей, тобто ці кредитні кошти він повинен був використати для розрахунку з іншими резидентами України. Тому, він, повністю довіряючи Банку і вважаючи в момент укладення договору, що сторони діють у повній відповідності до вимогам закону, що визначення валютою платежу долара США є безпечним, а зростання курсу долара по відношенню до гривні за час дії кредитного договору не відбудеться, не розуміючи, що у кредитному договорі відсутня інформація про валютні ризики, з якими, згідно з законодавством України банк зобов`язаний перед укладанням договору про надання споживчого кредиту повідомити позичальника у письмовій формі, уклав договір. Однак, 2013 року, він потрапив у важкий фінансовий стан, і уважно ознайомившись з текстом договору, чинним законодавством України, в тому числі ЦК України дійшов висновку, що кредитний договір укладений з порушенням вимог закону: у частині обігу готівкової валюти на території України та відсутності інформаційного листа щодо валютних ризиків.
За приписами статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк асц інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредиті позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Стаття 627 ЦК України передбачає, що умови договору повинні був визначені з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаї ділового обороту, вимог розумності та справедливості. 
Згідно із статтею 99 Конституції України грошовою одиницею України є гривня. Згідно ст. 192 ЦК України законним платіжним засобом, обов`язковим до приймання номінальною вартістю на всій території України, є грошова одиниця України - гривня. Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. ЦК України розрізняє 1) валюту зобов`язання та 2) валюту виконанні зобов`язання. ЦК України, статтею 524 передбачено, що зобов`язання має бу виражене у грошовій одиниці України - гривні. Також сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті. Відповідно до ч. 3 ст. 533 ЦК України, використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України зобов`язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом. Тобто ЦК України встановив, що пряме прийняття іноземної валюти за валюту боргу прямо заборонено, а тільки дозволена прив`язка до іноземної валюти.
Законом України «Про захист прав споживачів» заборонено укладати договори споживчого кредиту в іноземній валюті.
Постановою Правління Національного банку України № 168 від 10.05.2007 року «Про затвердження Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту» передбачено наступне: «1.2. Ці Правила регулюють порядок надання банками споживачу повної, необхідної, доступної, достовірної та своєчасної інформації про сукупну вартість споживчого кредиту (кредиту на поточні потреби, кредиту в інвестиційну діяльність, іпотечного кредиту) з урахуванням процентної ставки за ним, вартості всіх супутніх послуг, а також інших фінансових зобов`язань споживача, які пов`язані з отриманням, обслуговуванням та погашенням кредиту (у тому числі наданого у формі кредитної лінії, овердрафту за картковим рахунком тощо) і мають бути оплачені споживачем згідно з вимогами законодавства України та/або кредитного договору про надання споживчого кредиту. 1.3. Банки зобов`язані забезпечувати виконання цих Правил: у разі поширення інформації про послуги з надання кредитів споживачам; під час укладення кредитних договорів зі споживачами; у разі усних чи письмових звернень споживачів. 2.1. Банки зобов`язані перед укладенням кредитного договору надати споживачу в письмовій формі інформацію про умови кредитування, а також орієнтовну сукупну вартість кредиту. 3.8. У разі надання кредиту в іноземній валюті банки зобов`язані під час укладення кредитного договору: попередити споживача, що валютні ризики під час виконання зобов`язань за кредитним договором несе споживач; надати інформацію щодо методики, яка використовується банком для визначення валютного курсу, строків і комісій, пов`язаних з конвертацією валюти платежу у валюту зобов`язання під час погашення заборгованості за кредитом та процентами за користування ним.        
Рішенням Конституційного Суду України N 15-рп/2011 від 10 листопада 2011 року у справі за конституційним зверненнями громадянина ОСОБА_2 щодо офіційного тлумачення положень пунктів 22, 23 статті 1, статті 11, частини восьмої статті 18, частини третьої статті 22 Закону України "Про захист прав споживачів” у взаємозв`язку з положеннями частини четвертої статті 42 Конституції України (справа про захист прав споживачів кредитних послуг) у п. 3.3 передбачено наступне: «Хартією захисту споживачів, схваленою Резолюцією Консультативної Асамблеї Ради Європи від 17 травня 1973 року N 543, зокрема, передбачається, що надання товарів чи у тому числі у фінансовій галузі, не має здійснюватися за допомогою прямого чи опосередкованого обману споживача.
Також відповідно до частини 1 статті 203 ЦК України зміст правочину може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства.
Згідно п. 16 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 30.03.2012 «Про практику застосування судам законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» суд повинні з`ясувати виконання банками чи іншими фінансовими установами положенні статей 11, 18, 21 Закону України «Про захист прав споживачів», а також пункту З Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування сукупну вартість кредиту, затверджених постановою Правління Національного бані України від 10 травня 2007 року № 168, зареєстрованих у Міністерстві юстиції України травня 2007 року № 541/13808 (щодо договорів, укладених після набрання постанов чинності), де передбачено обов`язок банків у разі надання кредиту в іноземній валюті час укладення кредитного договору попередити споживача, що валютні ризики під виконання зобов`язань за цим договором несе споживач.
Вказані в ухвалі суду від 31.10.2019 року висновки про закриття провадження у справі № 520/17585/19 не відповідають вимогам норм матеріального права та є наслідком не належного дослідження доказів по справі і надання їм неправильного правової оцінки в їх сукупності.
Представник Банка не скористався правом надати відзив, пояснення або заперечення на апеляційну скаргу.

IІІ. МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА
Суд першої інстанції, закриваючи провадження у справі виходив з того, що набрали законної сили рішення або ухвала суду про закриття провадження у справі, ухвалені або постановлені з приводу спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав (а.с.49,50).
Колегія суддів погоджується з висновками суду з таких підстав.
Суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо набрали законної сили рішення або ухвала суду про закриття провадження у справі, ухвалені або постановлені з приводу спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав, або є судовий наказ, що набрав законної сили за тими самими вимогами (ст. 255 ч.1 п.3 ЦПК України).
Закриття провадження у справі – це форма закінчення розгляду цивільної справи без винесення судового рішення у зв`язку із виявленням після відкриття провадження обставин, з якими закон пов`язує неможливість судового розгляду справи.
Суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо набрали законної сили рішення суду або ухвала суду про закриття провадження у справі у зв`язку з відмовою позивача від позову або укладенням мирової угоди сторін, ухвалені або постановлені з приводу спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав.
Вичерпний перелік підстав для закриття провадження у справі, визначений статтею 255 ЦПК України свідчать про те, що справу порушено у суді неправомірно за відсутності у заінтересованої особи права на звернення до суду за захистом, або не може бути продовжений з інших причин.
Закриття провадження у справі можливе за умови, що рішення, яке набрало законної сили, є тотожним позову, який заявлений повторно. 
Позови вважаються тотожними, якщо в них одночасно збігаються сторони, підстави та предмет спору, тобто коли позови повністю збігаються зі складом учасників цивільного процесу, матеріально-правовими вимогами та обставинами, що обґрунтовують звернення до суду. Нетотожність хоча б одного із цих чинників не перешкоджає повторному зверненню до суду заінтересованих осіб за вирішенням спору (правовий висновок Верховного Суду України у постанові від 22.04.2015 року по справі № 6-79цс15).
У розумінні цивільного процесуального закону предмет позову - це матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої він просить ухвалити судове рішення.
Визначаючи підстави позову як елементу його змісту, суд повинен перевірити, на підставі чого, тобто яких фактів (обставин) і на підставі яких норм матеріального права позивач просить про захистити його права.
26.07.2019 року ОСОБА_1 звернувся із позовом до Банка про захист прав споживачів, а саме, про визнання недійсним договору про надання споживчого кредиту №11292207000 від 01.02.2008 року, укладеного між ОСОБА_1 та Банком з наступних підстав: недотримання Банком вимог ст. ст. 47,49 Закону України «Про банки і банківську діяльність" щодо відсутності у Банка необхідної банківської ліцензії та письмових дозволів на операції з іноземною валютою, а також відсутності у самого позивача дозволів на використання іноземної валюти; невідповідності договору вимогам ст. ст.192, 533 ЦК України про те, що законним платіжним засобом, обов`язковим для приймання на всій території України є гривня; Банк не проінформував його, як споживача у письмовій формі під час укладення кредитного договору про можливі ризики в разі можливої різкої зміни валютного курсу (а.с.1-4).
Зі змісту рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 24.01.2018 року, яке набрало чинності 26.02.2018 року по справі №521/13593/17 вбачається, що у серпні 2017 року в суді вирішені позовні вимоги про захист прав споживачів, зокрема, судом вирішувались вимоги про визнання недійсним договору про надання споживчого кредиту №11292207000 від 01.02.2008 року, при цьому, позовні вимоги стосувалися надання Банком споживчого кредиту в іноземній валюті, не попередження Банком споживача про валютні ризики, відсутності інформаційного листа про валютні ризики, незаконності надання кредиту в іноземній валюті резиденту України. З рішення суду від 24.01.2018 року також вбачається, що договір про надання споживчого кредиту №11292207000 від 01.02.2008 року перевірявся судом, з врахуванням доводів позивача на дотримання вимог ст. ст. 192,533, 203 ЦК України, ст. ст. 47,49 Закону України «Про банки і банківську діяльність» і ст. ст. 11,18 Закону України «Про захист прав споживачів» (а.с.28-30).
Зважаючи на те, що сторони, предмет позову,матеріально-правові вимоги та обставини, якими обґрунтовувався позов ОСОБА_1 у справі № 520/17585/19 Київського районного суду м. Одеси є також тотожними, які були предметом розгляду у справі № 521/13593/17 Малиновського районного суду м. Одеси, в якій 24.01.2018 року постановлено рішення про відмову ОСОБА_1 у позові до Банка про захист прав споживачів шляхом визнання недійсним споживчого кредиту №11292207000 від 01.02.2008 року, що набрало законної сили 26.02.2018 року, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про закриття провадження у справі з підстав ст. 255 ч.1 п.3 ЦПК України.
Неможливість повторного розгляду справи за наявності рішення суду, що набрало законної сили, постановленого між тими ж сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав, ґрунтується на правових наслідках набрання рішенням суду чинності.
Право на справедливий розгляд в суді, ґарантоване пунктом 1 статті 6 Конвенції, має тлумачитися у світлі Преамбули до Конвенції, яка проголошує, між іншим, верховенство права як частину спільної спадщини Договірних Сторін. Одним з основних аспектів верховенства права є принцип правової певності, який вимагає, крім іншого, щоб у випадках, коли суди винесли остаточне рішення з якогось питання, їхнє рішення не підлягало сумніву (п.61 рішення Європейського Суду з справ людини від 28.11.1999 року у справі «Брумареску проти Румунії»).
Право на справедливий судовий розгляд, передбачене статтею 6 параграф 1 Конвенції ( 995_004 ), передбачає повагу до принципу верховенства права. Одним із основних аспектів принципу верховенства права є принцип правової певності, який передбачає, що коли рішення суду стало остаточним, воно не може бути піддано сумніву будь-яким іншим рішенням суду (див. рішення у справі Brumrescu, наведене вище, параграф 61) (п. 93 рішення Європейського Суду від 06.09.2005 року у справі «Салов роти України»).
Доводи позивача у скарзі, що висновки суду про закриття провадження у справі № 520/17585/19 не відповідають вимогам норм права і є наслідком не належного дослідження доказів по справі та надання їм неправильної правової оцінки в їх сукупності до уваги не приймаються, оскільки має місце повторне звернення до суду при наявності рішення суду, що набрало законної сили, постановленого між тими ж сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав.
Суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням вимог матеріального і процесуального права (ст. 375 ч.1 ЦПК України).
Приймаючи до уваги, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про закриття провадження у справі з підстав ст. 255 ч.1 п.3 ЦПК України, колегія суддів залишає апеляційну скаргу без задоволення, а ухвалу суду без змін.

СУДОВІ ВИТРАТИ
Якщо інше не передбачено законом, у разі залишення позову без задоволення, закриття провадження у справі або залишення без розгляду позову позивача, звільненого від сплати судових витрат, судові витрати, понесені відповідачем, компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України (ст. 141 ч.7 ЦПК України).
ІV. РЕЗОЛЮТИВНА ЧАСТИНА
Керуючись ст. ст. 367, 374 ч.1 п.1, 375 ч.1, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, колегія суддів,
ПОСТАНОВИЛА:
Апеляційну  скаргу ОСОБА_1 – залишити без задоволення.
Ухвалу Київського районного суду м. Одеси від 31 жовтня 2019 року про закриття провадження – залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту постанови суду.
Повний текст постанови суду складено 26.05.2021 року.

Судді Одеського апеляційного суду Л.Г. Ващенко

Г.Я. Колесніков

Є.С. Сєвєрова