КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
    03680 м. Київ , вул. Солом`янська, 2-а 

Номер апеляційного провадження: 22-ц/824/6201/2021                                                
 
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ     УКРАЇНИ
 
            13 травня 2021 року                                                           м. Київ
                                                                                                          Справа № 759/10457/17
 
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:   
головуючого   судді-доповідача                            Ящук Т.І., 
суддів                                                                        Махлай Л.Д., Немировської О.В.,  
за участю секретаря  судового засідання              Кравченко Н.О.
 
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Святошинського районного суду м. Києва від 17 грудня 2020 року, ухвалене у складі судді Шум Л.М., 
у справі за позовом  ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Оптіма Факторинг», третя особа - Приватне акціонерне товариство «Юпітер Страхування життя Вієнна Іншуранс Груп» про захист прав споживачів та визнання недійсним кредитного договору, 
 
встановив:
 
У липні 2017 р. представник позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 звернувся до суду з позовними вимогами про визнання недійсним кредитного договору № R011.004-ТЕК.0052277 від 22.09.2015 року.
В обґрунтування позову посилається на те, що 22.09.2015 року між ОСОБА_1 та ПАТ Банк «ТРАСТ» було укладено Договір R011.004-ТЕК.0052277, відповідно до умов якого позивачу було надано відповідачем кредит в сумі 35 000 грн. строком користування кредиту 48 місяців з дати укладення кредиту, при відсотковій ставці 36%. Разом з тим, позивач зазначає, що зміст вказаного кредитного договору суперечить встановленим нормам діючого законодавства, а саме, ч.2 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів», оскільки під час укладення кредитного договору відповідач належним чином не ознайомлював позивача з умови Кредитного договору, який він не володіючи спеціальними знаннями в галузі права підписав. 
Також позивач вважає, що кредитний договір не відповідає вимогам ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» та містить несправедливі умови щодо покладення на нього плати за обслуговування кредиту. Таким чином, посилаючись на вказані обставини, позивач просить визнати кредитний договір недійсним.
 
Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 17 грудня 2020 року позов залишено без задоволення. 
 
Не погоджуючись з рішенням, ОСОБА_1 звернувся  з апеляційною скаргою, в якій просить рішення суду скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі, посилаючись на порушення та неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи. 
В обґрунтування апеляційної скарги вказує, що суд першої інстанції не звернув уваги на невідповідність кредитного договору нормам встановленим ч.2 ст. 11 та 18 Закону України «Про захист прав споживачів». Зазначає, що ПАТ Банк «ТРАСТ» з умовами кредитування належним чином його не ознайомлювали, оформлення кредитного договору проходило протягом півгодини, після чого йому було вручено кредитний договір з додатками до нього, які він не читаючи із-за дрібного шрифту підписав, надіючись на добросовісність працівника Банку. 
Проте суд першої інстанції на це уваги не звернув та зазначив, що підписуючи кредитний договір він ознайомився з усією інформацією та погодився з усіма умовами. Згідно з п.2.4. Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, банки зобов`язані отримати письмове підтвердження споживача про ознайомлення з вищенаведеною інформацією. 
Проте будь-яку довідку чи повідомлення, як окремий документ із інформацією встановленою, відповідно до ч.2 статті 11 ЗУ «Про захист прав споживачів»,  він не отримував і відповідно підпис не ставив. Також ця інформація не доводилася в усній формі
Наголошує на тому, що  недотримання та невиконання відповідачем вимог ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів» є підставою згідно ст. 215 ЦК України для визнання даного кредитного договору недійсним, в зв`язку з недотриманням банком вимог Закону, щодо істотних умов договору, які є необхідними для його укладення.
 
У відзиві на апеляційну скаргу директор ТОВ «Оптіма Факторинг» - Романенко М.Е., вважаючи рішення суду законним та обґрунтованим, таким, що ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, рішення суду залишити без змін. 
 Вказує,  судом першої інстанції встановлено та підтверджено наявними в матеріалах справи № 759/10457/17 документами, що відповідно до пункту 2 Заяви про надання кредиту на споживчі цілі від 22.09.2015 року, підписанням цієї заяви позивач підтверджує, що він ознайомлений та зобов`язується неухильно дотримуватись умов, що зазначені в таких документах, які розуміє та з якими повністю згодний. 
Судом також встановлено та підтверджено наявними в матеріалах справи № 759/10457/17 копіями документів, що створюють зміст кредитного договору від 22.09.2015 року, що спірний кредитний договір містить інформацію, як про суму кредиту, так і про детальний розпис його сукупної вартості, дату укладення правочину та процентну ставку, окрім того містить всі істотні умови передбачені законодавством України, позивач був ознайомлений зі всіма істотними умовами кредитного договору, що підтверджується його підписом в договорі. 
Позивач добровільно поставив підписи у оспорюваному договорі, у додатках №№ 1-2, заяві про надання кредиту на споживчі цілі, пам`ятки клієнта та інших документах, якими супроводжувалося оформлення кредиту. 
Позивачем не надано належних та допустимих доказів, які дають підстави вважати, що кредитний договір, укладений між сторонами, є несправедливим до позивача, оскільки при підписанні договору позивач мав реальну можливість ознайомитись з умовами договору і за умови непогодження з його положеннями - відмовитися від його укладення. 
Також, позивачем не надано належних та допустимих доказів, які дають підстави вважати, що умовою укладення кредитного договору  від 22.09.2015 року було укладення договору страхування від 22.09.2015 року.
 
Учасники справи в судове засідання не з`явилися, будучи повідомленими про день та час розгляду справи у встановленому законом порядку, про причини своєї неявки суд не повідомили,  тому колегія суддів вважала можливим розглянути справу за їх відсутності відповідно до вимог ч.2 ст. 372  ЦПК України. 
 Заслухавши доповідь судді-доповідача,  з`ясувавши обставини справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про те, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню виходячи з наступного.
 
Ухвалюючи оскаржуване рішення про відмову у задоволенні позовних вимог у повному обсязі, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не надано належних та допустимих доказів, які дають підстави вважати, що кредитний договір, укладений між сторонами, є несправедливим щодо нього, оскільки при підписанні даного договору позивач ознайомився та погодився з його умовами, а відтак, проаналізувавши умови кредитного договору та встановлені обставини, суд дійшов висновку про відсутність у останньому несправедливих умов, а всі твердження позивача з даного приводу судом розцінено як його спосіб захисту власних інтересів від наслідків, можливість настання яких залежить лише від його добросовісної поведінки при виконанні взятих на себе за кредитним договором зобов`язань.
 
Як вбачається з матеріалів справи,  22.09.2015 року між ОСОБА_1 та відповідачем було укладено кредитний договір R011.004-ТЕК.0052277, відповідно до умов якого позивачу було надано відповідачем кредит в сумі 35 000 грн. строком користування кредиту 48 місяців з дати укладення кредиту, при відсотковій ставці 36%. (а.с. 11-13)
Відповідно до пункту 2 Заяви про надання кредиту на споживчі цілі від 22.09.2015 року, підписанням цієї заяви позивач підтверджує, що він ознайомлений та зобов`язується неухильно дотримуватись умов, що зазначені в таких документах, які розуміє та якими повністю згодний: у цій заяві про надання кредиту на споживчі цілі;в умовах надання та обслуговування кредитів на споживчі цілі; в тарифах (R)* ПАТ Банк «Траст» на розрахунково-касове обслуговування поточних рахунків фізичних осіб або в Тарифах ПАТ Банк «Траст» на розрахунково-касове обслуговування поточних рахунків фізичних осіб для здійснення операцій з використанням платіжної картки Visa Elektron та Visa Classic Intrast ( в залежності від наявності відмітки в пункті 2.9 цієї Заяви), що відкриті при отриманні споживчого кредиту. Також розуміє та погоджується, що ця Заява, тарифи РКО, Умови, Розпис сукупної вартості кредиту із зазначенням в ньому реальної процентної ставки та абсолютного значення подорожання кредиту і Графік платежів є невід`ємною частиною Договору. (а.с. 11)
Крім того, спірний кредитний договір містить інформацію, як про суму кредиту, так і про детальний розпис його сукупної вартості, дату укладення правочину та процентну ставку, окрім того містить всі істотні умови передбачені законодавством України, позивач був ознайомлений зі всіма істотними умовами кредитного договору, що підтверджується його підписом в договорі.
Таким чином, спірний договір кредиту підписаний сторонами, які досягли згоди з усіх істотних умов договору, мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, а їх волевиявлення було вільним і відповідало їхній внутрішній волі; позивач на момент укладення договору не заявляв додаткових вимог щодо умов спірного договору та в подальшому прийняв надані відповідачем кредитні кошти і виконував умови договору; відповідач надав позивачу документи, які передували укладенню кредитного договору, у тому числі й щодо сукупної вартості кредиту, реальної процентної ставки; містить повну інформацію стосовно умов кредитування.
 
Згідно з частиною першою статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Згідно з частиною першою статті 627 ЦК України відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства (частина перша статті 628 ЦК України).
У силу статті 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.
Відповідно до частин першої, другої статті 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
 
Відповідно до статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. 
Частинами першою, третьою статті 215 ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).
 
Відповідно до ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк зобов`язується надати грошові кошти позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.
Істотними умовами договору є умови про предмет договору, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду.
Останні встановлені ст.ст. 1048-1052, 1054 ЦК України. Відповідно до положень вказаних статей істотними умовами кредитного договору щодо яких сторони повинні дійти згоди в належній формі виступають: мета, сума і строк кредиту, умови і порядок його видачі та погашення, види забезпечення зобов`язань позичальника, відсоткові ставки, порядок плати за кредит, порядок зміни і припинення дії договору, відповідальність сторін за невиконання або неналежне виконання умов договору.
 
Враховуючи вимоги вказаних норм та встановлені у справі обставини, колегія суддів вважає, що під час підписання кредитного договору між сторонами дотримано вимоги чинного законодавства, зокрема, досягнуто згоди з усіх істотних умов договору: мета, сума і строк кредиту; умови і порядок його видачі та погашення; види (способи) забезпечення зобов`язання позичальника; відсоткові ставки; порядок плати за кредит; порядок зміни та припинення дії договору; відповідальність сторін за невиконання або неналежне виконання умов договору; кредитний договір укладено у письмовій формі та підписано його сторонами.
За таких обставин доводи апеляційної скарги позивача про не надання банком позичальнику повної, всебічної, об`єктивної та достовірної інформації про умови кредиту перед укладенням та під час укладення договору про надання споживчого кредиту, є необґрунтованими та спростовуються дослідженими судом доказами.
Крім того, позичальник при укладенні кредитного договору мав можливість ознайомитися з його умовами та не погодитися чи відмовитися від укладення договору. 
Проте ОСОБА_1 не звертався до банку із заявами про надання додаткової інформації або роз`яснення певних положень договору, не скористався правом на відкликання згоди на укладення договору про надання споживчого кредиту згідно з частиною шостою статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів», отримав кредитні кошти, тобто договір виконувався сторонами. 
Доводи апеляційної скарги про те, що банком перед укладенням кредитного договору в порушення чинного законодавства не надано повної та достовірної інформації про умови кредитування, колегія суддів відхиляє, оскільки істотні умови кредитування були погоджені сторонами, оспорюваний кредитний договір підписаний сторонами, а отже, вони досягли домовленості з усіх істотних умов договору, мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, а їх волевиявлення було вільним й відповідало їхній внутрішній волі. 
Оскільки на момент укладення договору позичальник не заявляв додаткових вимог щодо умов спірного договору, в подальшому виконував його умови, його посилання на невідповідність кредитного договору нормам статті 18 Закону України Про захист прав споживачів суд першої інстанції визнав такими, що не заслуговують на увагу.
 
Проте погодитися з висновком суду першої інстанції у повному обсязі  колегія суддів не може, оскільки обґрунтованими є доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 щодо незаконності встановлення п. 2.6. Заяви, що є частиною кредитного договору, умови щомісячної плати за супроводження кредиту (за обслуговування кредитної заборгованості), як компенсації супутніх послуг банку за рахунок позивача, оскільки банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які той здійснив на власну користь.
Відмовляючи у задоволенні позовних вимог в цій частині, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не доведено, що п.2.6 Кредитного договору від 22.09.2015 року є несправедливим, оскільки при підписанні договору ОСОБА_1 ознайомився та погодився з його  умовами, плата за обслуговування кредитної заборгованості визначена у договорі, при цьому її розмір визначено відповідною процентною ставкою.        
Проте такі висновки  суду першої інстанції не відповідають обставинам справи та нормам матеріального права.
Як вбачається з п.2.6. Заяви та додатку №2 до кредитного договору ( Розпису сукупної вартості кредиту), щомісячна комісія за супроводження кредиту становить 1,79%, що становить 626 грн. 50 коп. ( а.с. 15).
 
Згідно із частинами першою, третьою статті 1054 Цивільного кодексу України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобовязується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, установлених договором, а позичальник - повернути кредит та сплатити відсотки. Особливості регулювання відносин за договором про надання споживчого кредиту встановлені законом.
Оскільки відповідно до умов кредитного договору від 22.09.2015 року, що укладений між сторонами спору, банк надав позичальнику кредит на споживчі цілі, особливості регулювання відносин сторін визначаються Законом України Про захист прав споживачів.
Відповідно до частин першої, другої статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача.
Згідно з частиною п`ятою статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, до договорів із споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про  несправедливі  умови  в  договорах, зокрема положення, згідно з якими: для  надання  кредиту  необхідно  передати як забезпечення повну суму або частину суми кредиту чи використати її повністю або частково для покладення на депозит, або викупу цінних паперів, або інших  фінансових  інструментів,  крім  випадків,  коли   споживач одержує  за таким  депозитом,  такими  цінними паперами чи іншими фінансовими інструментами таку ж або більшу відсоткову ставку,  як і ставка за його кредитом; споживач зобов`язаний під час укладення договору укласти інший договір з  кредитодавцем  або  третьою  особою,  визначеною кредитодавцем,  крім  випадків,  коли укладення  такого  договору вимагається законодавством та/або коли витрати за таким  договором прямо   передбачені у складі  сукупної  вартості  кредиту  для споживача; передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки; встановлюються дискримінаційні стосовно споживача правила зміни відсоткової ставки.
 
За змістом наведених статей 11, 18 Закону України «Про захист прав споживачів» до договорів зі споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема про встановлення обов`язкових для споживача умов, з якими він не мав реальної можливості ознайомитися перед укладенням договору; надання продавцю (виконавцю, виробнику) права в односторонньому порядку змінювати умови договору на власний розсуд або на підставах, не зазначених у договорі; передбачення зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки. Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати в договори зі споживачем умови, які є несправедливими. 
Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору.
 
З рішення Конституційного Суду України від 10 листопада 2011 року №15-рп/2011 вбачається, що положення пунктів 22, 23 статті 1, статті 11 Закону України Про захист прав споживачів з подальшими змінами у взаємозв`язку з положеннями частини четвертої статті 42 Конституції України треба розуміти так, що їх дія поширюється на правовідносини між кредитодавцем та позичальником (споживачем) за договором про надання споживчого кредиту, що виникають як під час укладення, так і виконання такого договору.
Відповідно до статті 55 Закону України Про банки і банківську діяльність, відносини банку з клієнтом регулюються законодавством України, нормативно-правовими актами Національного банку України та угодами (договорами) між клієнтом та банком.
 
Відповідно до пункту 3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених Постановою правління Національного банку України від 10 травня 2007 року №168, які діяли на час виникнення спірних правовідносин (в подальшому втратили чинність 10.06.2017 року), банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача, тощо), або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, внесення змін до нього, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на кредитного договору тощо).
Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом України у постанові від 16.11.2016 року у справі №6-1746цс16.
Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо врегулювання відносин між кредиторами та споживачами фінансових послуг»  № 3795-VI від 22 вересня 2011 року частину четверту статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» було доповнено новим абзацом, яким  було встановлено, що кредитодавцю забороняється встановлювати у договорі про надання споживчого кредиту будь-які збори, відсотки, комісії, платежі тощо за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону. 
Умова договору про надання споживчого кредиту, яка передбачає здійснення будь-яких платежів за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону, є нікчемною.
Зазначена норма Закону № 3795-VI була чинною на момент укладення сторонами договору кредиту від 22.09.2015 року та діяла у  період строку кредитування.
Послуга - це діяльність виконавця з надання (передачі) споживачеві певного визначеного договором матеріального чи нематеріального блага, що здійснюється за індивідуальним замовленням споживача для задоволення його особистих потреб; споживчий кредит - це кошти, що надаються кредитодавцем (банком або іншою фінансовою установою) споживачеві на придбання продукції (пункти 17, 23 статті 1 Закону України «Про захист прав споживачів»).
Відмовляючи в задоволенні позову в цій частині, суд першої інстанції не звернув уваги на вищезазначені приписи норм матеріального права, які регламентують спірні правовідносини.
Таким чином, встановивши в кредитному договорі сплату щомісячної комісії за супроводження кредиту, ПАТ банк «Траст» не зазначив, які саме послуги за вказану комісію надаються позивачу, при цьому відповідач нараховував комісію за послуги, що супроводжують кредит, а саме: за обслуговування кредиту, тоді як банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь, такі умови призводять до зміни у витратах позичальника, що є незаконним в силу частини п`ятої статті 11, частин першої, другої, п`ятої, сьомої статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів».
Відповідно до статті 217 ЦК України недійсність окремої частини правочину не має наслідком недійсності інших його частин і правочину в цілому, якщо можна припустити, що правочин був би вчинений і без включення до нього недійсної частини.
Враховуючи викладене, колегія суддів вважає наявними підстави для часткового задоволення позовних вимог ОСОБА_1 шляхом визнання недійсним пункту 2.6 кредитного договору № R011.004-ТЕК.0052277 від 22.09.2015 року, укладеного між ПАТ «Банк «Траст» та ОСОБА_1 , про встановлення щомісячної комісії за супроводження кредиту 1,79 %, що є підставою для скасування оскаржуваного рішення та ухвалення нового судового рішення про часткове задоволення позовних вимог.
 
Доводи апеляційної скарги позивача про те, що суд не прийняв до уваги ту обставину, що умови кредитного договору щодо послуг страхування із нав`язаною відповідачем страховою компанією є несправедливими, а тому кредитний договір має бути визнаний недійсним в цілому,  колегія суддів відхиляє, виходячи з наступного.
Аналізуючи норму статті 18 Закону України "Про захист прав споживачів" можна дійти висновку, що для кваліфікації умов договору несправедливими необхідна наявність одночасно таких ознак: по-перше, умови договору порушують принцип добросовісності (пункт 6 частини першої статті 3, частина третя статті 509 ЦК України); по-друге, умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов`язків сторін; по-третє, умови договору завдають шкоди споживачеві.
Несправедливими є, зокрема, умови договору про: виключення або обмеження прав споживача стосовно продавця (виконавця, виробника) або третьої особи у разі повного або часткового невиконання чи неналежного виконання продавцем (виконавцем, виробником) договірних зобов`язань, включаючи умови про взаємозалік, зобов`язання споживача з оплати та його вимог у разі порушення договору з боку продавця (виконавця, виробника); встановлення жорстких обов`язків споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця; (пункти 2,3 частини третьої статті 18 Закону «Про захист прав споживачів); надання можливості продавцю (виконавцю, виробнику) не повертати кошти на оплату, здійснену споживачем, у разі відмови споживача укласти або виконати договір, без встановлення права споживача на одержання відповідної компенсації від продавця (виконавця, виробника) у зв`язку з розірвання або невиконанням ним договору (пункт 4 частини третьої статті 18 Закону).
 
Позивач не довів, що договір страхування життя, який був укладений між ним та ПрАТ «Юпітер Страхування життя Вієнна Іншуранс Груп», призводить до істотного дисбалансу договірних прав та обов`язків сторін, а також, що умовами договору страхування завдається шкода споживачеві.
Доводи позивача на те, що був змушений укладати договір страхування, з метою отримання кредиту, також є недоведеним, оскільки будучи обізнаним з обома договорами, позивач мав можливість відмовитись від отримання кредиту в даній фінансовій установі, та звернутись до іншого кредитора за наданням йому споживчого кредиту.
Таким чином, доводи апеляційної скарги про те, що кредитний договір має бути визнаний недійсним в цілому є безпідставними, оскільки в результаті розгляду справи не здобуто доказів на спростування презумпції правомірності правочину в цілому, зокрема не спростовано, що при укладенні договору про надання споживчого кредиту позивач ОСОБА_1 діяв свідомо та вільно, враховуючи власні інтереси, добровільно погодився з його умовами.
Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). 
Відповідно до вимог ч.1 ст. 376 ЦПК України, підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Враховуючи викладене, колегія суддів дійшла висновку про наявність підстав для часткового задоволення апеляційної скарги, скасування оскаржуваного рішення та ухвалення нового судового рішення про часткове задоволення позовних вимог ОСОБА_1 шляхом визнання недійсним пункту 2.6 кредитного договору № R011.004-ТЕК.0052277 від 22.09.2015 року, укладеного між ПАТ «Банк «Траст» та ОСОБА_1 , про встановлення щомісячної комісії за супроводження кредиту 1,79 %. В задоволенні іншої частини позовних вимог необхідно відмовити.
Керуючись ст.ст. 268, 367, 368, 374, 376, 381-383 ЦПК України, суд
 
постановив:
 
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити частково.
Рішення Святошинського районного суду м. Києва від 17 грудня 2020 року - скасувати та прийняти постанову:
Позовні вимоги ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Оптіма Факторинг», третя особа - Приватне акціонерне товариство «Юпітер Страхування життя Вієнна Іншуранс Груп» про захист прав споживачів та визнання недійсним кредитного договору - задовольнити частково.
Визнати недійсним пункт 2.6 кредитного договору № І1011.004-ТЕК.0052277 від 22.09.2015 року, укладеного між Публічним акціонерним товариством «Банк «Траст» та ОСОБА_1 , про встановлення щомісячної комісії за супроводження кредиту 1,79 %.
В задоволенні іншої частини позовних вимог - відмовити.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

    Суддя  - доповідач:                                                                   Ящук Т.І. 

                        Судді:                                                                      Махлай Л.Д.

                                                                                                       Немировська О.В.