Постанова
Іменем України

16 червня 2021 року
м. Київ
 
справа № 278/3164/19
провадження № 61-5984св21
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючого - Висоцької В. С.,
суддів: Грушицького А. І. (суддя-доповідач), Литвиненко І. В., Петрова Є. В., Ткачука О. С.,
 
учасники справи:
позивач -  ОСОБА_1 ,
відповідачі: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , приватне акціонерне товариство «Страхова компанія «Арсенал Страхування»,
 
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Житомирського районного суду Житомирської області від 17 лютого 2020 року у складі судді Зубчук І. В. та постанову Житомирського апеляційного суду від 23 лютого 2021 року у складі колегії суддів: Талько О. Б., Шевчук А. М., Коломієць О. С.,
 
у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Арсенал Страхування» про відшкодування матеріальної та моральної шкоди.

ОПИСОВА ЧАСТИНА
 
Короткий зміст позовних вимог
 
У листопаді 2019 року позивач звернувся до суду з вказаним позовом, в якому зазначив, що 27 січня 2018 року з вини ОСОБА_4 , який був за кермом належного ОСОБА_3 автомобіля Toyota RAV4, державний реєстраційний номер НОМЕР_1 , сталася дорожньо-транспортна пригода (далі - ДТП), внаслідок якої йому були спричинені тілесні ушкодження у вигляді закритої черепно-мозкової травми та струсу головного мозку, забійної рани на обличчі, які відносяться до легких тілесних ушкоджень з короткочасним розладом здоров`я, а також тілесні ушкодження у вигляді закритого гвинтоподібного перелому середньо-нижньої третини лівого стегна зі зміщенням та забійної рани на лівому стегні, які відносяться до середньої тяжкості тілесних ушкоджень за ознакою тривалого розладу здоров`я.
 
На момент скоєння вказаного ДТП цивільно-правова відповідальність ОСОБА_2 була застрахована у приватному акціонерному товаристві «Страхова компанія «Арсенал Страхування» (далі - ПрАТ СК «Арсенал Страхування»).
 
ОСОБА_1 вказував, що внаслідок вказаної ДТП йому спричинено матеріальну шкоду у розмірі 59 268,47 грн, яка складається із витрат на лікування та придбання ліків у розмірі 32 551,47 грн, а також вартості пошкодженого одягу, в якому він перебував на момент ДТП, у сумі 26 717,00 грн.
 
Також позивач зазначає, що внаслідок отриманих тілесних ушкоджень йому встановлена третя група інвалідності, він змушений був тривалий час проходити лікування й не мав можливості працювати.
 
Таким чином, вважав, що йому має бути відшкодований втрачений заробіток за період з 27 січня 2018 року по 13 лютого 2019 року у розмірі 223 380,00 грн. Вказана сума обчислена з врахуванням п`ятикратного розміру мінімальної заробітної плати, оскільки його середньомісячний заробіток є меншим від п`ятикратного розміру мінімальної заробітної плати.
 
Окрім того, внаслідок неправомірних дій ОСОБА_2 йому спричинено моральну шкоду у розмірі 300 000,00 грн.
 
Враховуючи вищезазначене, позивач просив стягнути з відповідачів в солідарному порядку 59 268,47 грн на відшкодування матеріальної шкоди та 223 380,00 грн втраченого заробітку.
 
Також просив стягнути з ОСОБА_2 на свою користь 300 000,00 грн в рахунок відшкодування моральної шкоди.
 
Окрім того, ОСОБА_1 просив стягнути з ПрАТ СК «Арсенал Страхування» відшкодування моральної шкоди у розмірі 5 % страхової виплати за шкоду, заподіяну здоров`ю, що становить 2 716,60 грн.
 
Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій
 
Рішенням Житомирського районного суду Житомирської області від 17 лютого 2020 року позовні вимоги задоволено частково.
 
Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 понесені ним витрати на придбання ліків та лікування в розмірі 32 551,47 грн, втрачений заробіток у розмірі 223 380,00 грн, відшкодування моральної шкоди 50 000,00 грн, а також 5 000,00 грн витрат на правничу допомогу.
 
Стягнуто з ОСОБА_2 на користь держави 3 059,31 грн судового збору.
 
Місцевий суд відмовив у задоволенні позовних вимог до ПрАТ СК «Арсенал Страхування», оскільки позивач передчасно звернувся із позовом до суду, його право на виплату страхового відшкодування не порушувалося, а рішення про відмову у виплаті страхового відшкодування не приймалося. Матеріали справи не містять належних та допустимих доказів в підтвердження факту пошкодження майна (одягу) потерпілого в ДТП, переліку даного майна. При розгляді позовних вимог про відшкодування ОСОБА_2 моральної шкоди, суд першої інстанції врахував характер та обсяг фізичних, душевних, психологічних страждань, яких зазнав позивач внаслідок неправомірних дій. Судом також була врахована та обставина, що внаслідок отриманих тілесних ушкоджень позивачеві встановлена третя група інвалідності. Після вказаної ДТП він тривалий час перебував на стаціонарному лікуванні та змушений був проходити додаткові обстеження й отримувати медичну допомогу. ОСОБА_1 протягом значного проміжку часу не мав можливості працювати та в подальшому наказом директора Житомирської дирекції АТ «Укрпошта» був звільнений з 13 лютого 2019 року з посади листоноші на підставі пункту 2 статті 40 КЗпП України у зв`язку із виявленою невідповідністю працівника займаній посаді (виконуваній роботі) за станом здоров`я.
 
Постановою Житомирського апеляційного суду від 23 лютого 2021 року рішення Житомирського районного суду Житомирської області від 17 лютого 2020 року в частині задоволення позовних вимог про відшкодування втраченого заробітку змінено, зменшено суму, яка підлягає стягненню із ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 , із 223 380,00 грн до 52 122,00 грн.
 
Рішення в частині стягнення з ОСОБА_2 на користь держави судового збору змінено, зменшено суму, яка підлягає стягненню, із 3 050,31 грн до 1 346,49 грн. 
 
В решті рішення залишено без змін.
 
Постанова суду апеляційної інстанції мотивована тим, що обов`язок відшкодувати спричинену позивачеві шкоду слід покласти на ОСОБА_2 , оскільки матеріали справи не містять доказів повідомлення страховика про вказану ДТП, а також звернення до нього із заявою про страхове відшкодування. Колегія суддів також вважає правильним висновок суду про необхідність відшкодування позивачеві моральної шкоди у розмірі 50 000,00 грн, оскільки при розгляді позовних вимог про відшкодування ОСОБА_2 моральної шкоди, суд першої інстанції в повній мірі врахував характер та обсяг фізичних, душевних, психологічних страждань, яких зазнав позивач внаслідок неправомірних дій останнього. Розмір відшкодування, який належить стягнути на користь позивача, з урахування наслідків ушкодження здоров`я, на переконання суду, обґрунтовано визначений у сумі 50 000,00 грн. Водночас, заслуговують на увагу доводи про те, що при вирішенні питання щодо відшкодування позивачеві втраченого заробітку, суд першої інстанції не врахував ступінь втрати ним працездатності.
 
Короткий зміст вимог касаційної скарги 
 
У касаційній скарзі, поданій у квітні 2021 року до Верховного Суду, ОСОБА_2 , посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить рішення суду першої інстанції та постанову суду апеляційної інстанції скасувати і ухвалити нове рішення, яким відмовити в повному обсязі у позові в частині стягнення коштів для придбання ліків на лікування та втраченого заробітку, в частині стягнення моральної шкоди та витрат на правову допомогу змінити та стягнути 12 000,00 грн моральної шкоди та 1 000,00 грн витрат на правову допомогу. 
 
Рух касаційної скарги в суді касаційної інстанції 
 
Ухвалою Верховного Суду від 29 квітня 2021 року відкрито касаційне провадження у цивільній справі та витребувано її з Житомирського районного суду Житомирської області.
 
14 травня 2021 року справу розподілено колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду в складі суддів: Грушицького А. І. (суддя-доповідач), Висоцької В. С., Литвиненко І. В.
 
Ухвалою Верховного Суду від 02 червня 2021 року клопотання ОСОБА_2 про зупинення виконання судових рішень задоволено.
 
Зупинено виконання рішення Житомирського районного суду Житомирської області від 17 лютого 2020 року та постанови Житомирського апеляційного суду від 23 лютого 2021 року до закінчення касаційного провадження.
 
На підставі ухвали Верховного Суду від 02 червня 2021 року справу призначено до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження колегією в складі п`яти суддів.
 
Згідно з протоколом автоматичного визначення складу колегії суддів від 03 червня 2021 року визначено наступний склад колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду для розгляду справи: Грушицький А. І. (суддя-доповідач), Висоцька В. С., Литвиненко І. В., Петров Є. В., Ткачук О. С.
 
Аргументи учасників справи
 
Доводи особи, яка подала касаційну скаргу 
 
У касаційній скарзі заявник посилається на пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України.
 
Касаційна скарга мотивована тим, що суди попередніх інстанцій не врахували висновок щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, який наведено у постановах Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 755/18006/15-ц та від 19 червня 2019 року у справі № 465/4621/16-к. Вважає, що обов`язок з відшкодування завданої шкоди має нести страхова компанія.
 
Суд апеляційної інстанції не перевірив правильність розрахунку розміру втраченого фізичною особою внаслідок каліцтва або іншого ушкодження здоров`я заробітку (доходу).
 
Визначений судом розмір моральної шкоди має бути зменшений до 12 000 грн, оскільки ОСОБА_2 до винесення судом рішення відшкодував 30 000 грн моральної шкоди, а в період з 28 лютого 2020 року по липень 2020 року - ще 8 000 грн у відшкодування моральної шкоди.
 
Доводи інших учасників справи
 
У травні 2021 року ПрАТ СК «Арсенал Страхування» надіслало відзив на касаційну скаргу у якому зазначало, що суди першої та апеляційної інстанцій ухвалили правильні та обґрунтовані рішення. Просило касаційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції та постанову суду апеляційної інстанції - без змін.
 
Фактичні обставини справи, встановлені судами
 
Суд установив, що 27 січня 2018 року, близько 13:45 год ОСОБА_2 , керуючи належним ОСОБА_3 автомобілем Toyota RAV4, державний реєстраційний номер НОМЕР_1 , рухаючись у напрямку до м. Житомира, на 8 км + 250 м автодороги «Житомир-Сквира», поблизу с. Станишівка Житомирського району, порушуючи вимоги пункту 13.1 Правил дорожнього руху, під час руху не дотримався безпечного інтервалу з автомобілем ГАЗ-53, державний реєстраційний номер НОМЕР_2 , який зупинився на проїзній частині і частково займав правий край правої смуги руху та зіткнувся із цим автомобілем, який внаслідок удару зрушив з місця і наїхав на потерпілих ОСОБА_5 та ОСОБА_1 .
 
Внаслідок цієї ДТП ОСОБА_1 отримав тілесні ушкодження у вигляді закритої черепно-мозкової травми та струсу головного мозку, забійної рани на обличчі, які відносяться до легких тілесних ушкоджень з короткочасним розладом здоров`я, а також тілесні ушкодження у вигляді закритого гвинтоподібного перелому середньо-нижньої третини лівого стегна зі зміщенням та забійної рани на лівому стегні, які відносяться до середньої тяжкості тілесних ушкоджень за ознакою тривалого розладу здоров`я.
 
Вироком Житомирського районного суду Житомирської області від 09 липня 2019 року ОСОБА_2 визнано винним у вчиненні злочину, передбаченого частиною другою статті 286 КК України та призначено йому покарання у виді трьох років позбавлення волі без позбавлення права керувати транспортними засобами. Цивільний позов ОСОБА_1 задоволено частково. Стягнуто у солідарному порядку з ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ПрАТ СК «Арсенал Страхування» на користь ОСОБА_1 55 186,00 грн матеріальної шкоди. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 50 000,00 грн моральної шкоди. У решті позову відмовлено (а. с. 5-10).
 
Ухвалою Житомирського апеляційного суду від 09 вересня 2019 року вирок Житомирського районного суду Житомирської області від 09 липня 2019 року відносно ОСОБА_2 в частині вирішення цивільних позовів потерпілого ОСОБА_1 і потерпілого ОСОБА_5 скасовано та призначено в цій частині новий розгляд в суді першої інстанції в порядку цивільного судочинства (а. с. 11-19).
 
На момент скоєння даної ДТП цивільно-правова відповідальність ОСОБА_2 була застрахована у ПрАТ СК «Арсенал Страхування» на підставі полісу обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів.
 
Внаслідок отриманих під час ДТП травм ОСОБА_1 перебував на стаціонарному лікуванні в травматологічному відділенні Центральної міської лікарні № 1 м. Житомира та у комунальній установі «Обласна клінічна лікарня ім. О.Ф. Гербачевського» Житомирської обласної ради.
 
Виписка з медичної картки містить інформацію про те, що позивачеві призначено оперативне лікування - МОС лівого стегна, аутодермопластика стегна. 25 вересня 2019 року йому проведено оперативне лікування - видалення металоконструкції з лівого стегна.
 
Внаслідок отриманих травм позивачеві встановлена третя група інвалідності, ступінь втрати ним працездатності становить 30 %, що підтверджується довідкою МСЕК серії 12ААА № 096901 від 07 грудня 2020 року (а. с. 171).
 
Долучені до позовної заяви чеки та рахунок від 06 лютого 2018 року № 18015 свідчать про те, що на придбання ліків, медичних препаратів та набору для блокуючого остеосинтезу перелому (пластина та гвинти) позивачем витрачені кошти на загальну суму 32 551,47 грн.
 
МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА 
 
Позиція Верховного Суду
 
Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках:
 
1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;
 
2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні;
 
3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах;
 
4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.
 
Відповідно до статті 400 ЦПК України переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
 
Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише у межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
 
Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які передбачені пунктами 1, 3, 4, 8 частини першої статті 411, частиною другою статті 414 цього Кодексу, а також у разі необхідності врахування висновку щодо застосування норм права, викладеного у постанові Верховного Суду після подання касаційної скарги.
 
Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.
 
Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржуване рішення суду першої інстанції у незміненій апеляційним судом частині та постанова суду апеляційної інстанції - без змін, оскільки їх ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.
 
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права 
 
Відповідно до положень частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
 
Згідно зі статтею 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. 
 
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
 
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
 
Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.
 
Частиною першою статті 8 Конституції України передбачено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права.
 
Суддя, здійснюючи правосуддя, керується верховенством права (частина перша статті 129 Конституції України).
 
Суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (стаття 2 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»).
 
Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
 
Отже, стаття 15 ЦК України визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.
За правилами статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
 
Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
 
Частиною другою статті 1187 ЦК України передбачено, що шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.
 
Відповідно до статті 1167 ЦК України за загальним правилом моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини.  Моральна шкода відшкодовується незалежно від вини фізичної або юридичної особи, яка її завдала, якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки.
 
Згідно із частиною першою статті 1197 ЦК України розмір втраченого фізичною особою внаслідок каліцтва або іншого ушкодження здоров`я заробітку (доходу), що підлягає відшкодуванню, визначається у відсотках від середнього місячного заробітку (доходу), який потерпілий мав до каліцтва або іншого ушкодження здоров`я, з урахуванням ступеня втрати потерпілим професійної працездатності, а за її відсутності - загальної працездатності. Середньомісячний заробіток (дохід) обчислюється за бажанням потерпілого за дванадцять або за три останні календарні місяці роботи, що передували ушкодженню здоров`я або втраті працездатності внаслідок каліцтва або іншого ушкодження здоров`я. Якщо середньомісячний заробіток (дохід) потерпілого є меншим від п`ятикратного розміру мінімальної заробітної плати, розмір втраченого заробітку (доходу) обчислюється виходячи з п`ятикратного розміру мінімальної заробітної плати.
 
Суди встановили, що 27 січня 2018 року з вини ОСОБА_2 сталася ДТП, в якій постраждав ОСОБА_1 . Вказана обставина підтверджується вироком Житомирського районного суду Житомирської області від 09 липня 2019 року.
 
Стягуючи з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 32 551,47 грн понесених витрат на придбання ліків та лікування, суд першої інстанції, з висновками якого в цій частині погодився суд апеляційної інстанції, з дотриманням вимог процесуального закону оцінив письмові докази, що підтверджують понесення таких витрат.
 
Долучені до позовної заяви чеки та рахунок від 06 лютого 2018 року № 18015 свідчать про те, що на придбання ліків, медичних препаратів та набору для блокуючого остеосинтезу перелому (пластина та гвинти) позивачем витрачені кошти на загальну суму 32 551,47 грн.
 
Тому суди першої та апеляційної інстанцій обґрунтовано зазначили, що позовні вимоги в частині стягнення з ОСОБА_2 на користь позивача витрат на придбання ліків та лікування підлягають задоволенню.
 
При розгляді позовних вимог про відшкодування ОСОБА_2 моральної шкоди, суди в повній мірі врахували характер та обсяг фізичних, душевних, психологічних страждань, яких зазнав позивач внаслідок неправомірних дій останнього. Судами також було враховано ту обставину, що внаслідок отриманих тілесних ушкоджень позивачеві встановлена третя група інвалідності. Після вказаної ДТП він тривалий час перебував на стаціонарному лікуванні та змушений був проходити додаткові обстеження й отримувати медичну допомогу. 
 
Апеляційний суд дав відповідь на доводи ОСОБА_2 щодо часткового відшкодування моральної шкоди та обґрунтовано зазначив про те, що розмір відшкодування моральної шкоди визначений судом першої інстанції з урахуванням наслідків ушкодження здоров`я.
 
ОСОБА_1 протягом значного проміжку часу не мав можливості працювати та в подальшому наказом директора Житомирської дирекції АТ «Укрпошта» був звільнений з 13 лютого 2019 року з посади листоноші на підставі пункту 2 статті 40 КЗпП України у зв`язку із виявленою невідповідністю працівника займаній посаді (виконуваній роботі) за станом здоров`я.
 
З матеріалів справи вбачається, що на момент ДТП середньомісячний заробіток позивача був меншим від п`ятикратного розміру мінімальної заробітної плати. Таким чином, при обчисленні розміру втраченого заробітку судом апеляційної інстанції обґрунтовано взято до уваги п`ятикратний розмір мінімальної заробітної плати, що становить 18 615,00 грн.
 
Тому, суд апеляційної інстанції правильно зазначив, що загальний розмір втраченого заробітку за період з 27 січня 2018 року по 13 лютого 2019 року становить 52 122,00 грн.
 
Верховний Суд відхиляє доводи касаційної скарги про те, що судом не враховано відсоток втрати працездатності позивача при визначенні розміру втрачено заробітку, оскільки апеляційний суд вказану обставину врахував та змінив у цій частині рішення суду першої інстанції.
 
Страхування - це вид цивільно-правових відносин щодо захисту майнових інтересів фізичних та юридичних осіб у разі настання певних подій (страхових випадків), визначених договором страхування або чинним законодавством, за рахунок грошових фондів, що формуються шляхом сплати фізичними особами та юридичними особами страхових платежів (страхових внесків, страхових премій) та доходів від розміщення коштів цих фондів (стаття 1 Закону України «Про страхування»).
 
Предметом договору страхування можуть бути майнові інтереси, які не суперечать закону і пов`язані, зокрема, з відшкодуванням шкоди, завданої страхувальником (страхування відповідальності) (стаття 980 ЦК України).
 
Види обов`язкового страхування в Україні визначені у статті 7 Закону України «Про страхування». Згідно пункту 9 частини першої вказаної статті до них належить страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів. Відносини у цій сфері регламентує, зокрема, Закон України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів».
 
Обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів здійснюється, зокрема, з метою забезпечення відшкодування шкоди майну потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди та захисту майнових інтересів страхувальників (стаття 3 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів»).
 
Об`єктом обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності є майнові інтереси, що не суперечать законодавству України, пов`язані з відшкодуванням особою, цивільно-правова відповідальність якої застрахована, шкоди, заподіяної життю, здоров`ю, майну потерпілих внаслідок експлуатації забезпеченого транспортного засобу (стаття 5 вказаного Закону).
 
Відповідно до пункту 22.1 статті 22 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, завдану внаслідок ДТП майну третьої особи.
 
Виконання обов`язку з відшкодування шкоди особою, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» покладено на страховика у межах, встановлених цим Законом, та договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності.
 
Відповідно до пункту 36.7 статті 36 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» потерпіла особа має право оскаржити рішення страховика про здійснення або відмову у здійсненні страхового відшкодування у судовому порядку.
 
Позивач, в порядку пунктів 35.1, 35.2 статті 35 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» не подавав до страховика заяви про страхове відшкодування та обов`язковий перелік документів та, як наслідок цього, у страховика не виник обов`язок приймати рішення про здійснення або відмову у здійсненні страхового відшкодування.
 
За загальним правилом, викладеним у пункті 5 частини першої статті 991 ЦК України, страховик має право відмовитися від здійснення страхової виплати у разі несвоєчасного повідомлення страхувальником без поважних на те причин про настання страхового випадку або створення страховикові перешкод у визначенні обставин, характеру та розміру збитків.
 
Закон України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» передбачає спеціальні правила щодо наслідків невиконання страхувальником обов`язку перед страховиком, зокрема з надання своєчасного повідомлення про настання страхового випадку.
 
Так, підпункт 33.1.4 пункту 33.1 статті 33 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» передбачає, що у разі настання ДТП, яка може бути підставою для здійснення страхового відшкодування, водій транспортного засобу, причетний до такої пригоди, зобов`язаний невідкладно, але не пізніше трьох робочих днів з дня настання ДТП, письмово надати страховику, з яким укладено договір обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності, повідомлення про ДТП встановленого зразка, а також відомості про місцезнаходження свого транспортного засобу та пошкодженого майна, контактний телефон та свою адресу. Якщо водій транспортного засобу з поважних причин не мав змоги виконати зазначений обов`язок, він має підтвердити це документально.
 
У випадку невиконання чи неналежного виконання страхувальником вказаного обов`язку страховик після виплати страхового відшкодування має право подати регресний позов до страхувальника (підпункт 38.1.1 («ґ») пункту 38.1 статті 38 зазначеного Закону).
 
Суди встановили, що на момент скоєння вказаного ДТП цивільно-правова відповідальність ОСОБА_2 була застрахована у ПрАТ СК «Арсенал Страхування».
 
Пунктом 35.1 статті 35 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» передбачено, що для отримання страхового відшкодування потерпілий чи інша особа, яка має право на отримання відшкодування, протягом 30 днів з дня подання повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду подає страховику (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону, МТСБУ) заяву про страхове відшкодування. У цій заяві має міститися: найменування страховика, якому подається заява, або МТСБУ; прізвище, ім`я, по батькові (найменування) заявника, його місце проживання (фактичне та місце реєстрації) або місцезнаходження; зміст майнової вимоги заявника щодо відшкодування заподіяної шкоди та відомості (за наявності), що її підтверджують; інформація про вже здійснені взаєморозрахунки осіб, відповідальність яких застрахована, або інших осіб, відповідальних за заподіяну шкоду, та потерпілих; підпис заявника та дата подання заяви.
 
За змістом статті 36 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» рішення страховика про виплату або про відмову у виплаті страхового відшкодування потерпілій особі приймається на підставі належним чином оформленої заяви цієї особи або її законного представника.
 
Суди встановили що, у страхову компанію повідомлення про вказану ДТП, а також заява про виплату страхового відшкодування не надходили.
 
Позивач рішення суду в частині відмови в позові про стягнення страхового відшкодування із ПрАТ СК «Арсенал Страхування» не оскаржує, а заподіювач шкоди не звільнений законом від цивільно-правової відповідальності у даному випадку.
 
Доводи касаційної скарги про те, що місцевим та апеляційним судом рішення у справі було ухвалено без урахування висновків щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, зокрема викладених у постановах Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 755/18006/15-ц та від 19 червня 2019 року у справі № 465/4621/16-к, колегія суддів відхиляє, оскільки у першій із зазначених справ правовідносини виникли із договору добровільного страхування, а друга стосується розгляду цивільного позову в межах кримінального провадження.
 
Саме по собі посилання на неоднакове застосування положень законодавства у різних справах хоч і у подібних правовідносинах, але з різними встановленими обставинами, не має правового значення для справи, яка є предметом перегляду, та не свідчить про різне застосування чи тлумачення норм матеріального права.
 
Отже, доводи касаційної скарги не спростовують встановлені у справі фактичні обставини та висновки, які обґрунтовано викладені у мотивувальних частинах рішень судів попередніх інстанцій, та зводяться до переоцінки доказів, незгоди заявника з висновками щодо їх оцінки та містять посилання на факти, що були предметом дослідження суду.
 
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18) викладено правовий висновок про те, що встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Це передбачено як статтями 58, 59, 212 ЦПК України у попередній редакції 2004 року, так і статтями 77, 78, 79, 80, 89, 367 ЦПК України у редакції від 03 жовтня 2017 року. Якщо порушень порядку надання та отримання доказів у суді першої інстанції апеляційним судом не встановлено, а оцінка доказів зроблена як судом першої, так і судом апеляційної інстанцій, то суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів.
 
Однакове застосування закону забезпечує загальнообов`язковість закону, рівність перед законом та правову визначеність у державі, яка керується верховенством права. Єдина практика застосування законів поліпшує громадське сприйняття справедливості та правосуддя, а також довіру до відправлення правосуддя.
 
Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини (рішення у справах «Пономарьов проти України», «Рябих проти Російської Федерації», «Нєлюбін проти Російської Федерації») повноваження вищих судових органів стосовно перегляду мають реалізовуватися для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду, перегляд не повинен фактично підміняти собою апеляцію. Повноваження вищих судів щодо скасування чи зміни тих судових рішень, які вступили в законну силу та підлягають виконанню, мають використовуватися для виправлення фундаментальних порушень.
 
Таким чином, наведені в касаційній скарзі доводи не спростовують правильних висновків суду першої та апеляційної інстанцій.
 
Вищевикладене свідчить про те, що касаційна скарга є необґрунтованою, а тому не підлягає задоволенню.
 
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
 
Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах вимог, заявлених у суді першої інстанції, підстав вийти за межі розгляду справи судом касаційної інстанції не встановлено.
 
Відповідно до пункту 1 частини першої статті 409 ЦПК України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право залишити судові рішення судів першої інстанції та апеляційної інстанції без змін, а скаргу без задоволення.
 
Частиною першою статті 410 ЦПК України визначено, що суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.
 
У частині третій статті 436 ЦПК України визначено, що суд касаційної інстанції у постанові за результатами перегляду оскаржуваного судового рішення вирішує питання про поновлення його виконання (дії).
 
Верховний Суд встановив, що оскаржувані судові рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги висновків суду не спростовують, на законність ухвалених судових рішень не впливають.
 
Враховуючи наведене, Верховний Суд зробив висновок, що касаційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а оскаржуване рішення суду першої інстанції у незміненій апеляційним судом частині та постанову суду апеляційної інстанції - без змін.
 
Керуючись статтями 389, 400, 409, 410, 416, 436 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.
 
Рішення Житомирського районного суду Житомирської області від 17 лютого 2020 року у незміненій апеляційним судом частині та постанову Житомирського апеляційного суду від 23 лютого 2021 року залишити без змін.
 
Поновити виконання рішення Житомирського районного суду Житомирської області від 17 лютого 2020 року у незміненій апеляційним судом частині та постанову Житомирського апеляційного суду від 23 лютого 2021 року.
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий                                                                                             В. С. Висоцька 

Судді:                                                                                                        А. І. Грушицький
І. В. Литвиненко                                                                                                                        Є. В. Петров                                                                                                          О. С. Ткачук