ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД      
вул. Шолуденка, буд. 1, літера А, м. Київ, 04116, (044) 230-06-58 inbox@anec.court.gov.ua 
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
"23" червня 2021 р.           Справа№ 910/18029/16
Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів: 
головуючого:           Доманської  М.Л.
суддів:            Пантелієнка  В.О. 
          Верховця  А.А. 
 
за участю секретаря судового засідання Кудько О.О.
та представників учасників провадження у даній справі відповідно до протоколу судового засіданні від 23.06.2021,
розглянувши матеріали апеляційної скарги Компанії CFSIT, Іnc.
на рішення господарського суду міста Києва від 24.03.2021
у справі №910/18029/16 (суддя Чеберяк П.П.) 
за заявою Товариства з обмеженою відповідальністю "Транскоммодитиз" 
до Товариства з обмеженою відповідальністю "Іллічівський зерновий порт" (Відповідач-1);
Компанії CFSIT, Іnc. (Відповідач-2)
за участю третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача, Публічне акціонерне товариство "Дельта Банк", Фонд гарантування вкладів фізичних осіб
про визнання недійсними договорів відступлення права вимоги
у межах справи №910/18029/16
за заявою Товариства з обмеженою відповідальністю "Іллічівський зерновий порт"
про банкрутство             

ВСТАНОВИВ
25.04.2018 до Господарського суду міста Києва звернулось Товариство з обмеженою відповідальністю "Транскоммодитиз" із заявою про визнання недійсними договорів відступлення права вимоги №АА1 та №АА2 від 05.02.2015, укладених між Товариством з обмеженою відповідальністю "Іллічівський зерновий порт" та Компанією CFSIT, Inc.
24.09.2020 до Господарського суду міста Києва Товариство з обмеженою відповідальністю "Транскоммодитиз" подало заяву про зміну підстав позову про визнання недійсними договорів відступлення права вимоги №АА1 та №АА2 від 05.02.2015, укладених між Товариством з обмеженою відповідальністю "Іллічівський зерновий порт" та Компанією CFSIT, Inc.
Ухвалою господарського суду міста Києва від 30.09.2020 прийнято до розгляду заяву позивача про зміну підстав позову від 24.09.2020.
Рішенням господарського суду міста Києва від 24.03.2021 у справі №910/18029/16   заяву задоволено, визнано недійсним договір відступлення прав вимоги від 05.02.2015 №АА1, укладений між Товариством з обмеженою відповідальністю "Іллічівський зерновий порт" та Компанією CFSIT, Іnc. Визнано недійсним договір відступлення прав вимоги від 05.02.2015 №АА2, укладений між Товариством з обмеженою відповідальністю "Іллічівський зерновий порт" та Компанією CFSIT, Іnc.
Приймаючи вищевказане рішення, суд першої інстанції виходив з того, що на момент укладення договорів відступлення права вимоги з відповідачем-2 відповідач-1 вже знаходився в стані неплатоспроможності, а укладення спірних договорів та взяття на себе додаткових зобов`язань лише погіршило фінансовий стан підприємства, що призвело до відкриття провадження у справі про банкрутство відносно боржника. Судом встановлено, що на час укладення спірних договорів про відступлення права вимоги (на початку 2015 року), ТОВ "Іллічівський зерновий порт" мало ознаки неплатоспроможності, суд дійшов висновку про те, що   укладання договорів відступлення права вимоги за недійсними вимогами, призвело до збільшення поточної неплатоспроможності боржника та в співвідношенні із загальною сумою грошових зобов`язань боржника збільшилась частка, в якій виконання його грошових зобов`язань перед іншими кредиторами стало неможливим. Судом зазначено, що з наявних в матеріалах справи доказів,  вбачається, що передане право вимоги за спірними договорами відступлення права вимоги є недійсним, оскільки за акредитивами, права вимоги за якими були передані відповідачу-1, строк виконання зобов`язань банку, станом на дату укладення оскаржуваних договорів, не наступив. Судом встановлено, що оскаржувані правочини відповідно до ч. 1 ст. 42 Кодексу України з процедур банкрутства, вчинені боржником протягом трьох років, що передували відкриттю провадження у справі про банкрутство, а тому, можуть бути визнані недійсними господарським судом у межах провадження у справі про банкрутство.
Не погоджуючись з зазначеним рішенням, Компанія CFSIT, Іnc. звернулась до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати оскаржуване рішення та прийняти нове рішення, яким відмовити в задоволенні заяви про визнання недійсними договорів.
Апеляційна скарга мотивована порушенням норм матеріального та процесуального права. Скаржник зазначає, що господарським судом порушено норми ст.ст. 512, 514 Цивільного кодексу України, оскільки не враховано, що зазначеними нормами не забороняється відступлення майбутніх вимог. Строк виконання зобов`язання за безвідкличними резервними акредитивами настав станом на дату укладення Договору АА1, АА2, таким чином, у господарського суду були відсутні підстави стверджувати про недійсність відступленого права вимоги. У свою чергу, чинне законодавство не забороняє відступлення майбутніх вимог. У ПАТ «Дельта Банк» виникло зобов`язання щодо сплати коштів за безвідкличними резервними акредитивами станом на дату укладення Договорів №АА1, АА2. На думку скаржника, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про те, що строк виконання акредитивів не настав. Враховуючи отримання ПАТ «Дельта Банк» вимоги про оплату за акредитивами, останній мав обов`язково провести перевірку отриманої вимоги, за результатом якої прийняти рішення про виконання вимоги, шляхом сплати коштів за резервними акредитивами чи відмовити у виконанні вимоги, шляхом обов`язкового надсилання повідомлення про відмову від оплати цієї вимоги. Скаржник зазначає, що ПАТ «Дельта Банк» не надсилав на адресу - CFSIT, Inc. повідомлення про відмову від оплати вимоги про оплату акредитивів, отже, він прийняв її до виконання та зобов`язаний перерахувати кошти. Є помилковим висновок суду про те, що під час укладення договорів відступлення прав вимоги №АА1 та №АА2 відступлено недійсні права вимоги, строк яких не настав, що спростовується наведеним вище.
22.06.2021 до Північного апеляційного господарського суду від Товариства з обмеженою відповідальністю "Транскоммодитиз" надійшов відзив, в якому зазначено, що апеляційна скарга є безпідставною і не підлягає задоволенню, а рішення суду першої інстанції підлягає залишенню без змін. Пред`явлення бенефіціаром - CFSIT Inc. надісланих Банку Кредіт Суісс АГ, листів про невиконання ТОВ «Агроновоком» зобов`язань по оплаті товару за контрактами купівлі-продажу
№CFSIT288.11-10-S від 23.11.2011, №CFSIT288.11-7-S від 23.11.2011 та №CFSIT288.11-8-S від 23.11.2011 свідчать про те, що зобов`язання з оплати є порушеними, однак таке порушення не є підставою зміни дати набуття чинності відповідним акредитивом як платіжним інструментом, за рахунок якого відбуватиметься погашення заборгованості, і відповідно, не спричиняють дострокового набуття ним чинності, і як наслідок, настання строку його виконання, зокрема, в момент пред`явлення вимоги. Як вбачається з пояснень AT «Дельта Банк», згідно висновків внутрішнього службового розслідування з перевірки наявності документів на зберіганні у AT   «Дельта Банк» від 13.11.2020 не виявлено документів, які б юридично підтверджували випуск акредитивів, також не виявлено будь-яких рішень уповноваженого банку щодо їх випуску як і договорів, так і заяв на відкриття акредитивів. Окрім того, у банку відсутні докази наявності на балансовому чи позабалансовому рахунку коштів, які були б зарезервовані для виплати за акредитивами, що вказує на їх фіктивність. З врахування специфічності предмета договорів відступлення права вимоги, судом першої інстанції належним чином досліджено матеріали справи, зокрема строк вступу в дію акредитивів із співставленням п. 3.4. Договорів відступлення права вимоги, та встановлено, що на дату укладання спірних договорів строк пред`явлення акредитивів не наступив, що порушує умови спірних договорів, а вимога про дострокове повернення коштів за акредитивами не спричиняють дострокового набуття ним чинності, і як наслідок, настання строку його виконання. Скаржник зазначає, що у AT «Дельта Банк» не виникало зобов`язання щодо сплати коштів за безвідкличними акредитивами станом на дату укладення спірних договорів. Відступлення права вимоги може здійснюватися тільки відносно дійсної вимоги, що існувала на момент переходу цих прав, тому, під час розгляду питань про заміну кредитора правонаступником, судам необхідно з`ясовувати обсяг та зміст прав, які переходять до нового кредитора та чи існують ці права на момент переходу (на момент підписання договору цесії (відступлення права вимоги). На час укладення договорів про відступлення права вимоги № АА1 та АА2 від 05.02.2015 ТОВ «Іллічівський зерновий порт» вже не могло виконувати власні фінансові зобов`язання та отримало додаткове фінансове зобов`язання за спірними договорами, то всупереч вимогам ч. 5 ст. 203 ЦК України оспорювані правочини не спрямовані на реальне настаня правових наслідків. Судом було вірно застосовано ст. 42 Кодексу з процедур банкрутства, а доводи апелянта не підтверджується ні нормами права ні практикою Верховного суду. За результатами аудиторського дослідження фактично встановлено, що ТОВ «Іллічівський зерновий порт» було сформовано невірний баланс станом на 31.12.2015 та безпідставно виключено з балансу заборгованість AT «Дельта Банк» на підставі заяви про зарахування зустрічних однорідних вимог, яке фактично не відбулося, що підтверджується, як рішенням суду в межах справи №910/7357/15-г так і наявною заявою AT «Дельта Банк» з кредиторськими вимогами до ТОВ «Іллічівський зерновий порт» у розмірі 2, 8 млрд грн. Зазначено, що дане дослідження фактично доводить, що ТОВ «Іллічівський зерновий порт» такими діями приховав свій реальний фінансовий стан на дату укладання договорів відступлення права вимоги від 05.02.2015 №АА1, №АА2, так як фактично останній зобов`язаний був звернутися з заявою про власне банкрутство ще в 2015 році.
23.06.2021 до Північного апеляційного господарського суду від Товариства з обмеженою відповідальністю "Транскоммодитиз" надійшов відзив Товариства з обмеженою відповідальністю "Іллічівський зерновий порт", в якому зазначено, що відповідно до п 3.4. Договорів уступки права вимоги первинний Кредитор заявляє, що права вимоги є чинними та такими, що можуть бути відступлені, первісний кредитор заявляє, що ним надано Боржникові вимоги про дострокове повернення прав вимоги, строк виконання  яких знаходиться поза датою укладання цього Договору, зробивши їх такими, що настав. Згідно зі змістом резервних акредитивів, які були відкриті банком емітентом - ПАТ «Дельта Банк» та авізовані Банком Креді Суісс АГ (CreditSuisse AG) на користь продавця - Компанії CFSIT, Inc. за контрактами купівлі-продажу від 23.11.2011 №CFSIT288.11-10-S, від 23.11.2011 №CFSIT288.11-7-S та від 23.11.2011 №CFSIT288.11-8-S, які укладені між Компанією CFSIT, Inc., як продавцем, та ТОВ   «Агроновоком», як покупцем; згідно зі ст. 2 Уніфікованих правил та звичаїв для документарних акредитивів в редакції 2007 року, розроблених Міжнародною торговою палатою, публікація Міжнародної торгівельної палати №600, акредитив означає угоду, зобов`язання, як би воно не було названо чи означено, яке є безвідкличним і представляє собою тверде зобов`язання банка-емітента здійснити виплату в строк належного представлення. Згідно з п.1.3. Положення про порядок здійснення уповноваженими банками операцій за документарними акредитивами в розрахунках за зовнішньоекономічними операціями, затвердженого постановою Правління НБУ від 03.12.2003 № 514, акредитив - грошове зобов`язання, що надається банком- емітентом, виконати зобов`язання проти належного представлення. Належним представленням є представлення документів, що відповідає умовам акредитива, положенням Уніфікованих правил та звичаям для документарних акредитивів або міжнародним документам, затвердженим Міжнародною торгівельною палатою, та міжнародній стандартній банківській практиці. Так, Компанія CFSIT, Іпс стверджує, що останньою було передано дійсне право вимоги, у зв`язку з тим, що останя звернулось з вимогами до ТОВ «Агроновоком» та АТ «Дельта Банк» про невиконання зобов`язань і вимогами про дострокове погашення заборгованості за акредитивами. Однак, скаржником не враховано, що порядок розрахунку за даними договорами є специфічним, а саме, акредитив, як передбачено Положенням про порядок здійснення уповноваженими банками операцій за документарними акредитивами в розрахунках за зовнішньоекономічними операціями, затвердженого постановою Правління НБУ від 03.12.2003 № 514 (чинного на момент укладення договору відступлення права вимоги) Платіж за акредитивом здійснюється в безготівковій формі шляхом перерахування коштів відповідно до умов акредитива. Акредитив є угодою, що відокремлена від договору  купівлі - продажу або іншого документа, який має силу договору, на якому він базується. Під час здійснення операцій за акредитивами всі сторони мають справу лише з документами (проти яких здійснюватиметься платіж), а не з товарами або іншими видами виконання зобов`язань. Таким чином, змінити строк виплати за акредитивом можливо лише за згодою сторін за договором, а не у односторонньому порядку на підставі вимоги про дострокове повернення заборгованості за акредитивами. Твердження апелянта, що судом не було встановлено фінансовий стан Боржника на дату укладення спірних договорів не відповідає дійсності, так як позивачем було надано аудиторський висновок щодо стану підприємства і підтверджено, що останній був на межі неплатоспроможності, що і не заперечується боржником. Натомість, апелянтом не було надано доказів протилежного, а лише стверджується, що судом при розгляді справи не було враховано доводи останнього.
23.06.2021 до Північного апеляційного господарського суду від ПАТ «Дельта Банк» надійшов відзив, в якому зазначено, що суд першої інстанції правомірно прийшов до висновку, що передані права вимоги за Договорами від 05.02.2015 № АА1 та №АА2 є недійсними, оскільки строк виконання зобов`язань за акредитивами, які передані ТОВ «Іллічівський зерновий порт», не наступив на дату укладення зазначених договорів. Позивач просив суд визнати недійсними договори відступлення права вимоги від 05.02.2015 №   АА1 та № АА2, укладені між Компанію CFSIT, Inc., як первісним кредитором, та Товариством з обмеженою відповідальністю «Іллічівський зерновий порт», як новим кредитором, так як останнім передано недійсне право вимоги (строк виконання за яким не настав), а також, у зв`язку з тим, що з укладенням Товариством з обмеженою відповідальністю «Іллічівський зерновий порт» вищевказаних договорів останній взяв на себе додаткові фінансові зобов`язання, в результаті чого став неплатоспроможним. Вказані правочини завдали значних збитків боржнику та кредиторам, що в подальшому створило підстави для відкриття провадження у справі про банкрутство відносно боржника. Разом з тим, за результатом внутрішнього службового розслідування, згідно з висновком по матеріалах внутрішнього розслідування з перевірки наявності/відсутності документів на зберіганні у Банку від 13.11.2020, виявлено лише електронний варіант SWIFT - повідомлення стосовно відповідних акредитивів, які є системою офіційного зв`язку між банками стосовно міжнародних розрахункових операцій і лише опосередковано вказують на існування акредитивів, а не є підставою для існування самих акредитивів. В документації Банку не було виявлено оригіналів юридичної документації стосовно випуску акредитивів та відповідних рішень уповноважених органів Банку на їх випуск, самих договорів про відкриття, заяв та будь-яких розпоряджень. До того ж суми акредитивів не були відображені на балансових або позабалансових рахунках Банку, що і в бухгалтерському сенсі вказує на їх не існування і фіктивність. Дане свідчить про те, що факт прийняття рішень уповноваженими особами та/чи колегіальними органами на випуск акредитивів, сам фактичний випуск акредитивів в AT «Дельта Банк», документальне підтвердження їх наявності, випуску, як і договорів, так і заяв на відкриття акредитивів свого підтвердження не знайшли. Також, у Банку відсутні докази наявності на балансовому чи позабалансовому рахунку коштів, які були б зарезервовані для виплати за акредитивами, що вказує на їх фіктивність. AT «Дельта Банк» вважає правильними висновки суду першої інстанції щодо того, що на момент укладення договорів відступлення права вимоги, відповідач-1 перебував у стані неплатоспроможності.
В судове засідання 23.06.2021 з`явився представники скаржника, Товариства з обмеженою відповідальністю "Транскоммодитиз", Товариства з обмеженою відповідальністю "Іллічівський зерновий порт" та Публічного акціонерного товариства "Дельта Банк". Представник Фонду гарантування вкладів фізичних осіб не з`явився, про причини неявки не повідомив. Присутні представники сторін не заперечили про розгляд апеляційної скарги без участі представника Фонду гарантування вкладів фізичних осіб. Судова колегія вважає за можливе розглядати апеляційну скаргу без участі представника Фонду гарантування вкладів фізичних осіб, оскільки Фонд повідомлений належним чином про розгляд апеляційної скарги.
Представник скаржника зазначив, що йому неохідний час для ознайомлення з поданими до суду відзивами, судом надані представнику скаржника для ознайомлення відзиви на апеляційну скаргу . Останній просив оголосити перерву для підготовки заперечень на відзиви.
Для надання можливості представнику скаржника підготувати заперечення на відзиви на апеляційну скаргу колегія суддів оголосила перерву в судовому засіданні до 23.06.2021 17:00.
23.06.2021 до Північного апеляційного господарського суду від представника скаржника надійшло клопотання про оголошення перерви в судовому засіданні у зв`язку з тим, що представник Діденко Ю.О. не є штатним співробітником Компанії CFSIT Inc., не брав участі під час прийняття рішення про укладення спірних правочинів та при їх укладенні, а отже не наділений необхідною комерційною інформацією Компанії CFSIT Inc., тому не може надати інформацію щодо мети укладення спірних правочинів та їх доцільності для Компанії CFSIT Inc. Є необхідним участь у судовому засіданні іншого представника Компанії CFSIT Inc. Компанія CFSIT Inc. може скористатись шляхом направити в судове засідання штатного співробітника Компанії CFSIT Inc., який безпосередньо приймав участь від імені компанії у процедурі прийняття рішення про укладення спірних правочинів та при їх укладенні.
Крім того, представник скаржника просив оголосити перерву для надання додаткового часу для подання заперечень на відзиви.
Колегія суддів ставила на обговорення в судовому засіданні вищевказане клопотання. Представник скаржника підтримав клопотання про оголошення перерви з підстав, викладених в відповідному клопотанні, представники Товариства з обмеженою відповідальністю "Транскоммодитиз", Товариства з обмеженою відповідальністю "Іллічівський зерновий порт" та Публічне акціонерне товариство "Дельта Банк" заперечили проти його задоволення, зазначивши, що Компанія CFSIT Inc. є нерезидентом держави України та повноважним представником Компанії є представник Дідинко Ю.О. Крім того, у зв`язку з тим, що Компанія CFSIT Inc. знаходиться в Сполучених штатах Америки прибуття відповідного представника у судове засідання може бути неможливим. 
Колегія суддів заслухала представників сторін щодо вищевказаного клопотання та прийшла до висновку розглянути його після з"ясування всіх обставин справи з урахуванням всіх доводів учасників справи.
Представник скаржника підтримав вимоги апеляційної скарги, просив її задовольнити, рішення скасувати, представник Товариства з обмеженою відповідальністю "Транскоммодитиз", Товариства з обмеженою відповідальністю "Іллічівський зерновий порт" та Публічного акціонерного товариства "Дельта Банк" заперечили проти задоволення апеляційної скарги та просили оскаржуване рішення залишити без змін.
Стаття 43 ГПК України зобов`язує сторін добросовісно користуватись належними їм процесуальними правами.
Частиною 11 статті 270 ГПК України, яка визначає порядок розгляду апеляційної скарги, встановлено, що суд апеляційної інстанції відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, стосовно якого немає відомостей щодо його повідомлення про дату, час і місце судового засідання, або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки будуть визнані судом поважними.
В той же час, за положеннями статті 129 Конституції України та статті 2 Господарського процесуального кодексу України одним із завдань судочинства є своєчасний розгляд справи, що відповідає положенням статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, згідно з якою кожен має право на справедливий розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом.
Таким чином, відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною передумовою для якого є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні (стаття 202 ГПК України).
Наведена правова позиція викладена у постанові Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 16.07.2020 у справі №924/369/19.
Відповідно до ч. 4    ст. 13 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.
З огляду на викладене, апеляційний господарський суд прийшов до висновку про відхилення клопотання про оголошення перерви в судовому засіданні. Суд вважає за можливе  здійснювати розгляд скарги без участі певних представників учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час та місце розгляду справи.
Проаналізувавши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, заслухавши представників сторін, колегія суддів прийшла до висновку: апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а оскаржуване рішення суду першої інстанції - залишити без змін, з огляду на наступне.
Як вбачається з матеріалів справи, 05.02.2015 між Компанією CFSIT, Inc., як первісним кредитором, та Товариством з обмеженою відповідальністю "Іллічівський зерновий порт", як новим кредитором, укладено договори відступлення прав вимоги №АА1 та  № АА2 (далі - Договори відступлення права вимоги).
У відповідності до п. 1.1. Договорів відступлення прав вимоги кредитор передає, а новий кредитор одержує всі та будь-які права вимоги (включаючи права на отримання надходжень та процентів) за наступним документарним інструментом та іншими пов`язаними з ним документами: всі права кредитора (бенефіціара) за наступним документарним інструментом, випущеним ПАТ "Дельта Банк" ("боржник") на користь первісного кредитора, як бенефіціара, з урахуванням всіх змін до нього: безвідкличний резервний акредитив №LC/SB/025/042014 на суму 28   654 844, 95 доларів США та безвідкличний резервний акредитив № LC/SB/021/042014 на суму 1   283   378, 86 доларів США та безвідкличний резервний акредитив №LC/SB/017/042014 на суму 1   710 035, 00 доларів США.
У відповідності до п. 2.1.2. Договорів відступлення прав вимоги первісний кредитор зобов`язаний повідомити боржника про відступлення на користь нового кредитора прав вимоги не пізніше 3 (трьох) робочих днів з дати набрання цим Договором чинності шляхом надсилання боржнику спільного повідомлення, підписаного первісним кредитором та новим кредитором. 
Згідно з п. 1.3. Договорів відступлення прав вимоги в якості плати за вищезазначене відступлення прав вимоги новий кредитор погоджується сплатити на користь первісного кредитора кошти у розмірі номінальної вартості прав вимоги у доларах США (а саме, 31  648 298, 81 доларів США) впродовж 5 (п`яти) років з дати укладення цього договору на умовах, що будуть погоджені сторонами в окремому договорі. 
Позивач посилається на те, що у відповідності до змісту резервних акредитивів №LC/SB/017/042014 на суму 1 710   035, 00 доларів США, №LC/SB/025/042014 на суму 28   654 844, 95 доларів США, № LC/SB/021/042014 на суму 1   283   378, 86 доларів США останні були відкриті банком емітентом - ПАТ "Дельта Банк" та авізовані Банком Креді Суісс АГ (CreditSuisse AG) на користь продавця - Компанії CFSIT, Inc. за контрактами купівлі-продажу №CFSIT288.11-10-S від 23.11.2011, №CFSIT288.11-7-S від 23.11.2011 та №CFSIT288.11-8-S від 23.11.2011, які укладені між Компанією CFSIT, Inc., як продавцем, та ТОВ "Агроновоком", як покупцем. 
За умовами контрактів купівлі-продажу №CFSIT288.11-10-S від 23.11.2011, №CFSIT288.11-7-S від 23.11.2011 та №CFSIT288.11-8-S від 23.11.2011, які укладені між Компанією CFSIT, Inc., як продавцем, та ТОВ "Агроновоком", як покупцем, розділом "Оплата" сторонами узгоджено, що покупець забезпечує відкриття безвідкличних резервних акредитивів, які будуть відкриті у ПАТ "Дельта Банк" у відповідності до додатків А та авізовані Кредит Суісс АГ (CreditSuisse AG) на користь продавця - Компанії CFSIT, Inc., а саме:
- за контрактом купівлі - продажу № CFSIT288.11-10-S від 23.11.2011 (в редакції угоди про внесення змін від 09.12.2013) резервні акредитиви повинні бути випущені на суми 28 654 844,94 дол. США; кожний резервний акредитив набирає чинності в дату, яка є 5 робочим днем з відповідної дати платежу, та повинен діяти строком 15 робочих днів після дати набуття чинності; в свою чергу, покупець зобов`язався здійснити платіж по контракту на користь продавця: зокрема в сумі 28   654   844,94 дол. США в дату 15.05.2015 (акредитив набирає сили 22.05.2015, строк дії закінчується   16.06.2015);
- за контрактом купівлі - продажу № CFSIT288.11-7-S від 23.11.2011, (в редакції угоди про внесення змін від 09.12.2013) резервні акредитиви повинні бути випущені на суму 1   710   035,00 дол. США та 979   962,45 дол. США; кожний резервний акредитив набирає чинності в дату, яка є 5 робочим днем з відповідної дати платежу, та повинен діяти строком 15 робочих днів після дати набуття чинності; в свою чергу, покупець зобов`язався здійснити платіж по контракту на користь продавця зокрема    в сумі 1   710   035,00 дол. США в дату 01.12.2014, акредитив набирає сили 08.12.2014, строк дії закінчується 30.12.2014;
- за контрактом купівлі - продажу № CFSIT288.11-8-S від    23.11.2011 (в редакції угоди про внесення змін від 09.12.2013), резервні акредитиви повинні бути випущені на суми 688   832,27 дол. США, 788   885,60 дол. США, 1   283   378,86 дол. США; кожний резервний акредитив набирає чинності в дату, яка є 5 робочим днем з відповідної дати платежу, та повинен діяти строком 15 робочих днів після дати набуття чинності; в свою чергу, покупець зобов`язався здійснити платежі по контракту на користь продавця трьома платежами: 688 832,27 дол. США - в дату 15.05.2015 (акредитив набирає сили 22.05.2015, строк дії закінчується 16.06.2015), 788    885,60 дол. США - в дату 01.12.2015 (акредитив набирає сили 08.12.2015, строк дії закінчується 30.12.2015), 1   283 378,86 дол. США - в дату 16.05.2016 (акредитив набирає сили 23.05.2016, строк дії закінчується 14.06.2016).
Пунктом 3.4. Договорів відступлення права вимоги визначено, що Первинний кредитор заявляє, що Права вимоги є чинними та такими, що можуть бути відступлені, Первісний кредитор заявляє, що ним надано Боржникові вимоги про дострокове повернення Прав вимоги, строк виконання яких знаходиться поза датою укладання цього Договору, зробивши їх такими, що настав.
При цьому, скаржник безпідставно посилався в апеляційній скарзі на те, що ним за оскаржуваними договорами відступлено права вимоги, які виникнуть в майбутньому.
У своїй заяві, з урахуванням заяви про зміну підстав позову, позивач просив суд визнати недійсними договори відступлення права вимоги від 05.02.2015 № АА1 та № АА2, укладені між Компанію CFSIT, Inc., як первісним кредитором, та Товариством з обмеженою відповідальністю "Іллічівський зерновий порт", як новим кредитором, так як останнім передано недійсне право вимоги (строк виконання за яким не настав), а також, за переконанням позивача, з укладенням Товариством з обмеженою відповідальністю "Іллічівський зерновий порт" вищевказаних договорів останній взяв на себе додаткові фінансові зобов`язання, в результаті чого став неплатоспроможним. Також позивач стверджує, що вказані правочини завдали значних збитків боржнику та кредиторам, що в подальшому створило підстави для відкриття провадження у справі про банкрутство відносно боржника. 
Як вбачається з матеріалів справи, предметом оспорюваних правочинів було відступлення права вимоги (включаючи права на отримання надходжень та процентів) за наступним документарним інструментом та іншими пов`язаними з ним документами: всі права кредитора (бенефіціара) за наступним документарним інструментом, випущеним ПАТ "Дельта Банк" ("боржник") на користь первісного кредитора, як бенефіціара, з урахуванням всіх змін до нього: безвідкличний резервний акредитив №LC/SB/025/042014 на суму 28 654 844, 95 доларів США та безвідкличний резервний акредитив № LC/SB/021/042014 на суму 1   283   378, 86 доларів США та безвідкличний резервний акредитив №LC/SB/017/042014 на суму 1 710 035, 00 доларів США. 
25.04.2018 до Господарського суду міста Києва звернулось Товариство з обмеженою відповідальністю "Транскоммодитиз" із заявою про визнання недійсними договорів відступлення права вимоги від 05.02.2015 № АА1 та № АА2, укладених між Товариством з обмеженою відповідальністю "Іллічівський зерновий порт" та Компанією CFSIT, Inc.
Як вже зазначалось вище, оскаржуване рішення мотивовано тим, що на момент укладення договорів відступлення права вимоги з відповідачем-2 відповідач-1 вже знаходився в стані неплатоспроможності, а укладення спірних договорів та взяття на себе додаткових зобов`язань лише погіршило фінансовий стан підприємства, що призвело до відкриття провадження у справі про банкрутство відносно боржника. Судом встановлено, що на час укладення спірних договорів про відступлення права вимоги (на початку 2015 року), ТОВ "Іллічівський зерновий порт" мало ознаки неплатоспроможності, суд дійшов висновку про те, що   укладання договорів відступлення права вимоги за недійсними  вимогами, призвело до збільшення поточної неплатоспроможності боржника та в співвідношенні із загальною сумою грошових зобов`язань боржника збільшилась частка, в якій виконання його грошових зобов`язань перед іншими кредиторами стало неможливим. Судом зазначено, що з наявних в матеріалах справи доказів, вбачається, що передане право вимоги за спірними договорами відступлення права вимоги є недійсним, оскільки за акредитивами, які були передані відповідачу-1, строк виконання зобов`язань, станом на дату укладення договорів відступлення права вимоги, не наступив. Крім того, суд першої інстанції зазначив, що згідно з п. 4 Перехідних положень Кодексу України з процедур банкрутства  встановлено, що з дня введення в дію цього   Кодексу   подальший розгляд справ про банкрутство здійснюється відповідно до положень цього   Кодексу   незалежно від дати відкриття провадження у справі про банкрутство, крім справ про банкрутство, які на день введення в дію цього Кодексу       перебувають на стадії санації, провадження в яких продовжується відповідно до   Закону про банкрутство та застосував до спірних правовідносин приписи Кодексу України з процедур банкрутства. Судом встановлено, що оскаржувані правочини відповідно до ч. 1 ст. 42 Кодексу України з процедур банкрутства вчинені боржником протягом трьох років, що передували відкриттю провадження у справі про банкрутство, а тому можуть бути визнані недійсними господарським судом у межах провадження у справі про банкрутство.
Колегія суддів не погоджується з судом першої інстанції щодо застосування в даному випадку норм Кодексу України з процедур банкрутства з огляду на принцип незворотності дії в часі законів та інших нормативно-правових актів. 
Так, ухвалою Господарського суду міста Києва від 24.10.2016    порушено провадження у справі №910/18029/16 про банкрутство Товариства з обмеженою відповідальністю "Іллічівський зерновий порт". Введено мораторій на задоволення вимог кредиторів.   Введено процедуру розпорядження майном боржника. Провадження у справі №910/18029/16 про банкрутство Товариства з обмеженою відповідальністю "Іллічівський зерновий порт" порушено на підставі Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом" в редакції, чинній після 19.01.2013.
Системний аналіз норм Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом" (далі-Закону про банкрутство), у редакції чинній на час порушення провадження у справі №910/18029/16, дає підстави для висновку, що з моменту порушення (відкриття) щодо боржника справи про банкрутство він перебуває в особливому правовому режимі і спеціальні норми Закону про банкрутство  застосовуються переважно при розгляді справ про банкрутство щодо інших законодавчих актів України. 
Аналогічна правова позиція викладена Верховним Судом у складі суддів Судової палати для розгляду справ про банкрутство Касаційного господарського суду у постанові від 02.10.2019 у справі №5006/5/39б/2012.
Разом з тим, 21.10.2019 введено в дію Кодекс України з процедур банкрутства (далі КУзПБ) №2597-VIII від 18.10.2018, який в силу пункту 4 Прикінцевих та перехідних положень цього Кодексу, поширює свою дію на подальший розгляд справ про банкрутство незалежно від дати порушення (відкриття) провадження у таких справах, за винятком справ про банкрутство, які на день введення в дію цього Кодексу перебувають на стадії санації. 
З дня введення в дію цього Кодексу визнано таким, що втратив чинність, зокрема, Закон України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом" (Відомості Верховної Ради України, 1992, №31, ст. 440 із наступними змінами).
Перевіряючи правильність застосування судом першої інстанції норм права до спірних правовідносин через призму положень статті 58 Конституції України, колегія суддів апеляційної інстанції зазначає про таке.
Частиною першою статті 58 Конституції України передбачено, що закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.
У пункті 2 рішення Конституційного Суду України від 09.02.1999 №1-рп/99 (справа про зворотну дію в часі законів та інших нормативно-правових актів) зазначено, що в регулюванні суспільних відносин застосовуються різні способи дії в часі нормативно-правових актів. Перехід від однієї форми регулювання суспільних відносин до іншої може здійснюватися, зокрема, негайно (безпосередня дія), шляхом перехідного періоду (ультраактивна форма) і шляхом зворотної дії (ретроактивна форма). За загальновизнаним принципом права закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі. Цей принцип закріплений у частині першій статті 58 Конституції України, за якою дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється з втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце.
Статтею 5 ЦК України "Дія актів цивільного законодавства у часі" визначено, що акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Акт цивільного законодавства не має зворотної дії у часі, крім випадків, коли він пом`якшує або скасовує цивільну відповідальність особи. Якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов`язків, що виникли з моменту набрання ним чинності.
Отже, за загальним правилом до події, факту застосовується закон (інший нормативно-правовий акт), під час дії якого вони настали або мали місце (висновок Верховного Суду у постанові від 12.11.2020 у справі №911/956/17, Верховного Суду України у постанові від 02.12.2015 у справі №3-1085гс15).
Принцип незворотності дії в часі законів та інших нормативно-правових актів, закріплений у частині першій статті 58 Конституції України, є гарантією безпеки людини і громадянина, довіри до держави. Винятки з цього конституційного принципу, тобто надання закону або іншому нормативно-правовому акту зворотної сили, передбачено частиною першою статті 58 Конституції України, а саме: коли закони або інші нормативно-правові акти пом`якшують або скасовують відповідальність особи (пункт 4 рішення Конституційного Суду України від 05.04.2001 №3-рп/2001).
Конституційний Суд України дійшов висновку, що конституційний принцип про зворотну дію в часі законів та інших нормативно-правових актів може поширюватись на закони та інші нормативно-правові акти, які пом`якшують або скасовують відповідальність юридичних осіб, проте надання зворотної дії в часі таким нормативно-правовим актам може бути передбачено шляхом прямої вказівки про це в законі або іншому нормативно-правовому акті (абзац 4 пункту 3 рішення Конституційного Суду України від 09.02.1999 №1-рп/99 (справа про зворотну дію в часі законів та інших нормативно-правових актів).
Відповідно до частини третьої статті 3 ГПК України судочинство у господарських судах здійснюється відповідно до закону, чинного на час вчинення окремої процесуальної дії, розгляду і вирішення справи. 
Як вбачається з Прикінцевих та перехідних положень Кодексу України з процедур банкрутства, ним не передбачено надання зворотної дії в часі положенням статті 42 цього Кодексу, як і будь-яким іншим положенням Кодексу. З огляду на таке, до договорів, які укладені до моменту набрання чинності КУзПБ застосовуються загальні чи спеціальні норми матеріального права, які визначають підстави недійсності цих договорів та існували на момент укладення договору (вчинення правочину).
Аналогічна правова позиція щодо застосування принципу незворотності дії в часі законів та інших нормативно-правових актів, в тому числі і Кодексу України з процедур банкрутства, під час розгляду спорів у справі про банкрутство викладено у постанові Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 12.11.2020 року у справі №911/956/17. 
Як зазначено вище, провадження у справі №910/18029/16  про банкрутство ТОВ "Іллічівський зерновий порт" порушено ухвалою суду від 24.10.2016. 
Товариство з обмеженою відповідальністю "Транскоммодитиз" із заявою про визнання недійсними договорів відступлення права вимоги №АА1 та №АА2 від 05.02.2015, укладених між Товариством з обмеженою відповідальністю "Іллічівський зерновий порт" та Компанією CFSIT, Inc.  до Господарського суду м. Києва звернулось 25.04.2018.
На момент звернення з відповідною позовною заявою діяв Закон України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом", положення якого не передбачали такої спеціальної підстави для визнання недійсним договору як укладення договору у підозрілий період протягом трьох років, проте передбачали підозрілий період один рік, що передував укладанню оспорюваного договору.
Спірні правочини укладено сторонами 05.02.2015, тобто більше ніж за рік до порушення провадження у справі про банкрутство, відтак, оскаржуваний правочин не може бути визнаний недійсним у межах справи про банкрутство за відповідною позовною заявою зі спеціальних підстав, передбачених ст. 20 Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом" (в редакції, чинній після 19.01.2013) станом на дату звернення до суду з даною заявою.
Отже, на переконання судової колегії, помилковими є висновки суду першої інстанції щодо застосування до спірних правовідносин Кодексу України з процедур банкрутства (дія закону у часі); при цьому, спеціальні підстави, передбачені ст. 20 Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом" також не можуть бути застосовані до спірних правочинів від 05.02.2015, оскільки ця норма Закону передбачала підозрілий період один рік, що передував укладанню оспорюваного договору.
Згідно з пунктом 1 частини 2 статті 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають з договорів та інших правочинів.
За змістом    статті 15 Цивільного кодексу України   кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, та свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.
Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 16 Цивільного кодексу України).
Згідно із частинами першою та другою   статті 4 Господарського процесуального кодексу України   право на звернення до господарського суду в установленому цим Кодексом порядку гарантується. Юридичні особи та фізичні особи - підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.
Відповідно до частини першої   статті 5 Господарського процесуального кодексу України здійснюючи правосуддя, господарський суд захищає права та інтереси фізичних і юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.
Аналіз наведених норм свідчить про те, що підставою та необхідною умовою для звернення особи до суду із відповідним позовом є наявність порушеного права та охоронюваного законом інтересу особи - позивача у справі і таке звернення здійснюється особою, котрій це право належить, і саме з метою його захисту.
При цьому звертаючись до господарського суду, позивач повинен визначити, яке його право, на його думку, є порушеним, та в який спосіб належить здійснити судовий захист порушеного права. У свою чергу судам належить з`ясувати наявність порушеного права позивача та відповідність обраного ним способу захисту порушеного права способам, визначеним у законодавстві. Відсутність обставин, які б підтверджували наявність порушення права особи, за захистом якого вона звернулася, є підставою для відмови у задоволенні такого позову.
Згідно з пунктом 2 частини другої   статті 16 Цивільного кодексу України визнання правочину недійсним є способом захисту цивільних прав та інтересів.
Відповідно до частини 3   статті 215 Цивільного кодексу України   якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).
Зазначеною нормою передбачено можливість оскарження правочину як стороною договору, так і зацікавленою особою, яка не є стороною правочину.
Чинне законодавство прямо не визначає кола осіб, які можуть бути позивачами у справах, пов`язаних з визнанням правочинів недійсними, а тому, виходячи з вимог  статті 16 Цивільного кодексу України,   статті 4 Господарського процесуального кодексу України   крім учасників правочину (сторін за договором), а в передбачених законом випадках - прокурора, державних та інших органів, позивачем у справі може бути будь-яке підприємство, установа, організація, а також фізична особа, чиї права та охоронювані законом інтереси порушує цей правочин.
Згідно з ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу, а згідно із частиною 3 цієї ж статті якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).
Стаття 203 ЦК України передбачає, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.
Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 статті 3 Цивільного кодексу України) і дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто, відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.
Згідно із частинами другою та третьою статті 13 ЦК України при здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.
З конструкції частини третьої статті 13 ЦК України випливає, що дії особи, які полягають у реалізації такою особою свого права, однак вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, є формою зловживання правом. Вчинення власником майна правочину з розпорядження належним йому майном з метою унеможливити задоволення вимоги іншої особи - стягувана за рахунок майна цього власника, може бути кваліфіковане як зловживання правом власності, оскільки власник використовує правомочність розпорядження майном на шкоду майновим інтересам кредиторів.
Такий правовий висновок викладений у постанові об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 07.12.2018 у справі № 910/7547/17.
Крім того, об`єднана палата Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду у постанові від 05.09.2019 у справі № 638/2304/17 дійшла висновку, що недійсність договору як приватно - правова категорія, покликана не допускати або присікати порушення цивільних прав та інтересів або ж їх відновлювати.
Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 03.07.2019 у справі № 369/11268/16-ц (провадження № 14-260цс19) викладено правовий висновок про те, що позивач вправі звернутися до суду із позовом про визнання договору недійсним, як такого, що направлений на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства (пункт 6   статті 3 ЦК України) та недопустимості зловживання правом (частина третя  статті 13 ЦК України), та послатися на спеціальну норму, що передбачає підставу визнання правочину недійсним, якою може бути підстава, зокрема, передбачена   статтею 234 ЦК України, так і інша, наприклад, підстава, передбачена   статтею 228 ЦК України.
Правочини, що укладаються учасниками цивільних відносин, повинні мати певну правову та фактичну мету, яка не має бути очевидно неправомірною та недобросовісною. Правочин не може використовуватися учасниками цивільних відносин для уникнення сплати боргу або виконання судового рішення.
Боржником у зв`язку з невиконанням свого обов`язку у кредитному зобов`язанні перед ПАТ "Дельта Банк", що виникло первинно з його волі та згідно з його бажанням, та укладення в подальшому спірних договорів з Компанією CFSIT, Inc. не є абсолютно вільним у обранні варіантів власної поведінки, його дії не повинні призводити до такого стану, у якому він ставатиме неплатоспроможним перед своїми кредиторами
Боржник, який взяв на себе додаткові зобов`язання (вчиняє інші дії, пов`язані із зменшенням його платоспроможності) після виникнення у нього зобов`язання із повернення суми позики діє очевидно недобросовісно та зловживає правами стосовно кредитора.
Тому правопорядок не може залишати поза реакцією такі дії, які хоч і не порушують конкретних імперативних норм, але є очевидно недобросовісними та зводяться до зловживання правом направленим на недопущення (уникнення) задоволення вимог такого кредитора.
Відтак будь-який правочин, вчинений боржником у період настання у нього зобов`язання із погашення заборгованості перед кредитором, внаслідок якого боржник перестає бути платоспроможним, має ставитися під сумнів у частині його добросовісності та набуває ознак фраудаторного правочину (правочину, що вчинений боржником на шкоду кредиторам), аналогічна правова позиція викладена у постанові Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 28.11.2019 у справі № 910/8357/18. 
Відповідно до ч. 1 ст. 1093 ЦК України у разі розрахунків за акредитивом банк (банк- емітент) за дорученням клієнта (платника) заявника акредитива і відповідно до його вказівок або від свого імені зобов`язується провести платіж на умовах, визначених акредитивом, або доручає іншому (виконуючому) банку здійснити цей платіж на користь одержувача грошових коштів або визначеної ним особи бенефіціара.
Згідно зі ст. 1087 Цивільного кодексу України встановлено, що    Розрахунки між юридичними особами, а також розрахунки за участю фізичних осіб, пов`язані із здійсненням ними підприємницької діяльності, провадяться в безготівковій формі. Розрахунки між цими особами можуть провадитися також готівкою, якщо інше не встановлено законом.
Відповідно до ст. 1088 Цивільного кодексу України при здійсненні безготівкових розрахунків допускаються розрахунки, зокрема, із застосуванням акредитивів. Порядок здійснення безготівкових розрахунків регулюється цим Кодексом, законом та банківськими правилами.
Статтею 1093 Цивільного кодексу України визначено, що у разі розрахунків за акредитивом банк (банк-емітент) за дорученням клієнта (платника) - заявника акредитива і відповідно до його вказівок або від свого імені зобов`язується провести платіж на умовах, визначених акредитивом, або доручає іншому (виконуючому) банку здійснити цей платіж на користь одержувача грошових коштів або визначеної ним особи - бенефіціара. У разі відкриття непокритого акредитива банк- емітент гарантує оплату за акредитивом при тимчасовій відсутності коштів на рахунку платника за рахунок банківського кредиту.
Відповідно до ч. 1 ст. 1096 Цивільного кодексу України для виконання акредитива одержувач грошових коштів подає до виконуючого банку документи, які передбачені умовами акредитива, що підтверджують виконання всіх умов акредитива. У разі порушення хоча б однієї з цих умов виконання акредитива не провадиться.
Згідно з Положенням про порядок здійснення уповноваженими банками операцій за документарними акредитивами в розрахунках за зовнішньоекономічними операціями, затвердженим постановою Правління НБУ від 03.12.2003 № 514, якщо наказодавець , акредитива не виконав основного зобов`язання, забезпеченого резервним акредитивом, то сплата коштів за резервним акредитивом здійснюється уповноваженим банком-емітентом або підтверджуючим/рамбурсуючим банком у разі отримання в строк дії резервного акредитива вимоги про платіж/повідомлення від бенефіціара разом з документами, підтверджуючими невиконання зобов`язань наказодавця акредитива (якщо це було обумовлено умовами резервного акредитива), за реквізитами та інструкціями, отриманими від іноземного банку. У вимозі про платіж/повідомленні (якщо інше не передбачено умовами акредитива) обов`язково має бути зазначена вимога здійснити платіж бенефіціару (його назва), дата виставлення вимоги про платіж/повідомлення, сума та назва іноземної валюти, що вимагається до сплати, підпис бенефіціара.
Якщо умовами резервного акредитива визначено, що він виконується уповноваженим банком-емітентом за умови пред`явлення вимоги про платіж/повідомлення разом з документами до платежу, то оплата коштів за цією вимогою про платіж/повідомленням здійснюється уповноваженим банком-емітентом на умовах та в строки, передбачені резервним акредитивом, та згідно з інструкціями і реквізитами, зазначеними в умовах резервного акредитива та/або у вимозі про платіж/повідомленні, які отримані від бенефіціара, банку бенефіціара або іншого банку.
Акредитив вважається відкритим з дати відправлення повідомлення про його відкриття. Акредитив вважається чинним з дати його відкриття, крім випадків, якщо текст акредитива містить окрему умову щодо дати або події, після якої відкритий акредитив набере чинності.
Згідно п.п.(е) ст. 6 Уніфікованих правил та звичаїв для документарних акредитивів в редакції 2007 року, розроблених Міжнародною торговою палатою (публікація Міжнародної торгівельної палати № 600), за виключенням положень, передбачених у підпункті (а) ст. 29, представлення документів бенефіціаром або від його імені має здійснюватися в дату або до закінчення строку.
Таким чином, моментом набуття відповідними акредитивами чинності і  період строку їх дії, є саме дати, визначені в самих акредитивах, що містять однозначні відомості, що вірно встановлено судом першої інстанції.
Пред`явлення бенефіціаром - CFSIT Inc. надісланих Банку КредітСуісс АГ листів про невиконання ТОВ "Агроновоком" зобов`язань по оплаті товару за контрактами купівлі-продажу від 23.11.2011 № CFSIT288.11-10-S, від 23.11.2011 № CFSIT288.11-7-S та від 23.11.2011 № CFSIT288.11-8-S  могло б свідчити про те, що зобов`язання з оплати є порушеними, однак таке порушення не є підставою зміни дати набуття чинності відповідним акредитивом як платіжним інструментом, за рахунок якого відбуватиметься погашення заборгованості, і відповідно, не спричиняють дострокового набуття ним чинності, і як наслідок, настання строку його виконання, зокрема, в момент пред`явлення вимоги.
Як вбачається з пояснень АТ "Дельта Банк", згідно з висновками  внутрішнього службового розслідування з перевірки наявності документів на зберіганні у АТ "Дельта Банк" від 13.11.2020 - не виявлено, документів які б юридично підтверджували випуск акредитивів, також не виявлено будь-яких рішень уповноваженого банку щодо їх випуску як і договорів та і заяв на відкриття акредитивів. Окрім того, у Банку відсутні докази наявності на балансовому чи позабалансовому рахунку коштів, які були б зарезервовані для виплати за акредитивами, що вказує на їх фіктивність. 
Як вже зазначалось вище, пунктом 3.4. Договорів відступлення права вимоги визначено, що Первинний кредитор заявляє, що Права вимоги є чинними та такими, що можуть бути відступлені, Первісний кредитор заявляє, що ним надано Боржникові вимоги про дострокове повернення Прав вимоги, строк виконання яких знаходиться поза датою укладання цього Договору, зробивши їх такими, що настав.
За змістом статей 512, 514 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). До нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.
Законодавцем передбачено можливість відступлення первісним кредитором новому кредитору як повного обсягу прав та обов`язків, належних йому на момент відступлення (універсальне правонаступництво), так і можливість відступлення прав лише у певній частині, що обумовлюється сторонами в договорі відступлення права вимоги (сингулярне правонаступництво). Оцінюючи обсяг переданих прав, суд враховує загальновизнаний принцип приватного права "nemo plus iuris ad alium transferre potest, quam ipse haberet", який означає, що "ніхто не може передати більше прав, ніж має сам".
Отже, відступлення права вимоги може здійснюватися тільки відносно дійсної вимоги, що існувала на момент переходу цих прав, тому, під час розгляду питань про заміну кредитора, судам необхідно з`ясовувати обсяг та зміст прав, які переходять до нового кредитора та чи існують ці права на момент переходу (на момент підписання договору цесії (відступлення права вимоги)).
Суд, виходячи з наявних в матеріалах справи доказів, вважає, що передане право вимоги за спірними договорами відступлення права вимоги є недійсним, оскільки зобов`язання ПАТ «Дельта Банк» з оплати за вищевказаними акредитивами не виникло у банку на час укладення спірних договорів та строк виконання цих зобов`язань станом на дату укладення договорів відступлення права вимоги не настав.
Скаржник, посилаючись на п. 1.9 Розділу IV Положення про порядок здійснення уповноваженими банками операцій за документарними акредитивами в розрахунках за зовнішньоекономічними операціями, затвердженим постановою Правління НБУ від 03.12.2003 № 514, не врахував, що вимога про платіж за акредитивами від 05.02.2015 подана до суду без належних доказів її отримання ПАТ «Дельта Банк» та не в строк дії відповідних резервних акредитивів.
Скаржник посилається на те, що строк відправлення повідомлення про відмову від оплати за вимогою не може перевищувати строку, установленого правилами, яким підпорядкований резервний акредитив, і починається з дня отримання вимоги про платіж/повідомлення та документів (п. 1.17 Положення), що за змістом пункту «Ь» статті 14 Уніфікованих звичаїв та правил по документарному акредитиву, виконуючий банк, діючи відповідно до свого призначення, підтверджувальний банк, якщо такий є, і банк-емітент повинні мати максимум п`ять банківських днів, що йдуть за днем представлення документів, для визначення того, чи є представлення належним. Крім того, скаржник зазначає, що якщо банк-емітент відмовляється діяти у відповідності з положеннями ст. 16 Уніфікованих звичаїв та правил по документарному акредитиву, то він буде не вправі заявити претензію про те, що документи не є належним представленням.
Таким чином, на час укладення спірних договорів від 05.02.2015 право вимоги,  яке відступалось, не можна вважати чітко визначеним і дійсним, оскільки, навіть якщо припустити, що вимога про платіж за акредитивами від 05.02.2015 була отримана ПАТ «Дельта Банк», банк міг відмовитись здійснювати платіж за вказаною вимогою.
Отже, відступлення права вимоги може здійснюватися тільки відносно дійсної вимоги, що існувала на момент переходу відповідних прав (відступлення права вимоги).
Таким чином, судом першої інстанції було вірно застосовано положення статей 512, 514 Цивільного кодексу України, а доводи скаржника є безпідставними та необґрунтованими, так як передане право вимоги за спірними договорами є недійсним на час укладання спірних договорів.
Наведені обставини свідчать про те, що всупереч вимогам ч.   5   ст. 203 ЦК України       оспорювані правочини не спрямовані на реальне настання правових наслідків.
Відповідно до п. 6 ч. 1   ст. 3 ЦК України       загальними засадами цивільного законодавства є справедливість, добросовісність та розумність.
Статтею 627 ЦК України   передбачено, що сторони є вільними в укладанні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього   Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
Виходячи з аналізу наведених норм, законодавцем передбачено пряму вимогу врахування принципу розумності при укладанні правочинів.
Відповідно до ч. ч. 1-3, 5    ст. 203 ЦК України   зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. 
В ч. 1   ст. 215 ЦК України    закріплено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою    статті 203 цього Кодексу.
Відтак, недотримання принципу розумності під час укладання договору може бути підставою для визнання договору недійсним.
Такий висновок щодо застосування норм права викладено в постанові Верховного Суду від 10.07.2019 у справі № 912/2391/16. 
Інших доводів скаржника по суті заявлених вимог, які б спростували висновки суду, покладені в основу оскаржуваного судового рішення та впливали на його правильність в апеляційній скарзі не наведено.
У справах Руїс Торіха проти Іспанії, Суомінен проти Фінляндії, Гірвісаарі проти Фінляндії Європейський суд з прав людини неодноразово наголошував, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) від 09.12.1994). Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (рішення у справі "Суомінен проти Фінляндії" (Suominen v. Finland), №37801/97 від 01.07.2003). Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті (рішення у справі "Гірвісаарі проти Фінляндії" (Hirvisaari v. Finland), № 49684/99 від 27.09.2001).
Згідно зі статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ практику Європейського суду з прав людини як джерело права.
Отже, зазначені рішення Європейського суду з прав людини суд апеляційної інстанції застосовує у цій справі як джерело права.
За таких обставин, колегія суддів Північного апеляційного господарського   суду за результатами перегляду справи в апеляційному порядку, дійшла висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення; оскаржуване рішення суду першої інстанції у даній справі - без змін.
Витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги відповідно до ст. 129 Господарського процесуального кодексу України покладаються на скаржника.
Керуючись ст.ст. 269, 270, 271, 275, 276, 282, 283 ГПК України, Північний апеляційний господарський суд -
                              
ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу Компанії CFSIT, Іnc. залишити без задоволення.
Рішення господарського суду міста Києва від 24.03.2021 у справі № 910/18029/16 залишити без змін.
Матеріали справи №910/18029/16 направити до господарського суду міста Києва. 
Постанова апеляційного господарського суду набирає законної сили з дня її прийняття. Постанову Північного апеляційного господарського суду може бути оскаржено до Верховного Суду у випадках, у порядку та строк, передбачений ст.ст. 288-291 ГПК України.
Повний текст складено 23.06.2021.

Головуючий суддя                                                            М.Л. Доманська 

Судді                                                                                В.О. Пантелієнко

                                                                                А.А. Верховець