ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 квітня 2021 року	Львів	Справа № 1.380.2019.006457 пров. № А/857/2220/21	

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі колегії:
головуючого судді                                                    Ніколіна В.В.
суддів                                                                         Гінди О.М., Пліша М.А.
за участі секретаря судового засідання                          Кітраль Х.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові апеляційну скаргу Головного управління ДПС у Львівській області на рішення Львівського окружного адміністративного суду від 11 грудня 2020 року (суддя – Гавдик З.В., м. Львів, повне судове рішення складено 21 грудня 2020 року) у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління ДПС у Львівській області про визнання відмови та вимоги про сплату боргу (недоїмки) неправомірними,-
ВСТАНОВИВ:
ОСОБА_1 у грудні 2019 року звернулася до суду з адміністративним позовом до Головного управління ДПС у Львівській області, у якому просила: визнати неправомірною відмову Стрийського управління Головного управління ДПС у Львівській області від 29.10.2019 по сторнуванню нарахованих сум ЄСВ за 2017-2019 роки з ОСОБА_1 ; визнати  неправомірною вимогу про сплату боргу (недоїмки) № 2328-54 від 03.10.2019.
В обґрунтування позовних вимог зазначено, що 06.03.2009 Львівським окружним адміністративним судом у справі № 2а-7732/08/1370 задоволено позов ДПІ у Сколівському районі та припинено підприємницьку діяльність ФОП ОСОБА_1 , так як вона не займається підприємницькою діяльністю з 2007 року, а відтак нарахування будь-яких внесків в подальшому є неправомірним. Також зазначено, що ОСОБА_1 не здійснювала підприємницької діяльності у період 2017-2019 років, не сплачувала податки та збори за здійснення підприємницької діяльності, проте підприємництво її було не зупинене у зв`язку з помилкою в ідентифікаційному коді ОСОБА_1 в рішенні Львівського окружного адміністративного суду у справі № 2а-7732/08/1370. Разом з тим, на переконання позивача, обов`язок провести контроль за виконанням рішення суду державним реєстратором щодо реєстрації припинення підприємницької діяльності ОСОБА_1 на підставі рішення суду є прямим обов`язком податкового органу, який звертався до суду з позовом про припинення підприємницької діяльності ОСОБА_1 .
Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 11 грудня 2020 року у справі №1.380.2019.006457 позов задоволено частково. Визнано протиправною і скасовано вимогу Головного управління ДПС у Львівській області про сплату боргу (недоїмки) № Ф-2328-54 від 03 жовтня 2019 року зі сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування в сумі 21991,43 грн.
Не погодившись із ухваленим судовим рішенням, його оскаржив відповідач, який із покликанням на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове про відмову у задоволенні позову. В обґрунтування апеляційних вимог зазначає, що державна реєстрація припинення підприємницької діяльності за судовим рішенням по ФОП ОСОБА_1 , відповідно до відомостей державного реєстратора була здійснена 20.09.2019. Таким чином, у період 2017-2019 рр. до моменту державної реєстрації припинення підприємницької діяльності позивач зобов`язана була сплачувати єдиний соціальний внесок відповідно до вимог Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове соціальне страхування». З огляду на вказане, Головним управлінням ДПС у Львівській області правомірно винесено податкові вимоги від 22.02.2019 № Ф-2328-54, від 13.08.2019 № Ф-2328-54, від 03.10.2019 № Ф-2328-54, у зв`язку з чим адміністративний позов ОСОБА_1 є безпідставний та не підлягає задоволенню. Крім того, суд першої інстанції не врахував, що позивачем пропущено строк звернення до суду з позовом щодо оскарження податкових вимог від 22.02.2019 № Ф-2328-54, від 13.08.2019 № Ф-2328-54, від 03.10.2019 № Ф-2328-54.
Позивач подала відзив на апеляційну скаргу, в якому покликається на правильність висновків суду першої інстанції про часткове задоволення позову, тому просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції – без змін.
Заслухавши суддю-доповідача,  пояснення сторони, переглянувши справу за наявними у ній доказами, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції приходить до переконання, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.
Судом першої інстанції встановлено та знайшло своє підтвердження під час розгляду апеляційної скарги, що 06.03.2009 Львівським окружним адміністративним судом прийнято постанову у справі №2а-7732/08/1370, якою задоволено позовні вимоги ДПІ у Сколівському районі Львівської області та припинено підприємницьку діяльність фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 , яка зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 , ідентифікаційний код НОМЕР_1 .
Ухвалою Львівського окружного адміністративного суду 09.09.2019 у справі №2а-7732/08/1370 виправлено допущену описку у постанові Львівського окружного адміністративного суду від 06.03.2009 року у справі №2а-7732/08/1370, а саме: правильно зазначено ідентифікаційний код ОСОБА_1 – НОМЕР_2 .
Головним управлінням ДПС у Львівській області 03.10.2019 винесено вимогу про сплату боргу (недоїмки) № Ф-2328-54, згідно з якою станом на 30 вересня 2019 року заборгованість зі сплати єдиного внеску ОСОБА_1 становить 21991,43 грн.
Головним управлінням ДПС у Львівській області 29.10.2019 листом № 8721/10/57.06 відмовлено ОСОБА_1 щодо сторнування нарахованих сум єдиного соціального внеску за 2017-2019 роки в розмірі 23785,85 грн. 
Не погодившись із відмовою податкового органу щодо сторнування  нарахованих сум єдиного соціального внеску та вимогою про сплату боргу від 03.10.2019 № Ф-2328-54, позивач звернулася до суду з цим позовом.
Задовольняючи частково адміністративний позов, суд першої інстанції виходив з того, що у період 2017-2019 рр., за який відповідачем здійснено нарахування позивачу єдиного соціального внеску, ОСОБА_1 була найманим працівником, отримувала заробітну плату, з якої щомісячно відраховувались суми єдиного соціального внеску. Таким чином, суд першої інстанції дійшов висновку про відсутність у позивача обов`язку зі сплати єдиного внеску за спірний період, тому вимога про сплату боргу (недоїмки) від № Ф-2328-54 від 03.08.2019 є протиправною та підлягає скасуванню. Щодо решти позовних вимог, то судом першої інстанції в задоволенні таких відмовлено у зв`язку з безпідставністю.
Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, вважає їх правильними та такими, що відповідають нормам матеріального та процесуального права, а також фактичним обставинам справи, з огляду на наступне.
Відповідно до статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі та в межах повноважень у спосіб, що передбачений, як Конституцією, так і Законами України.
Наведена норма означає, що суб`єкт владних повноважень зобов`язаний діяти лише на виконання закону, за умов і обставин, визначених ним, вчиняти дії, не виходячи за межі прав та обов`язків, дотримуватися встановленої законом процедури, обирати лише встановлені законодавством України способи правомірної поведінки під час реалізації своїх владних повноважень.
Правові та організаційні засади забезпечення збору та обліку єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, умови та порядок його нарахування і сплати та повноваження органу, що здійснює його збір та ведення обліку, визначає   Закон України від 08.07.2010 № 2464-VI «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування»   (далі Закон № 2464-VI).
Відповідно до п. 5 ч. 1 ст. 4 Закону № 2464-VI платниками єдиного внеску є особи, які провадять незалежну професійну діяльність, а саме наукову, літературну, артистичну, художню, освітню або викладацьку, а також медичну, юридичну практику, в тому числі адвокатську, нотаріальну діяльність, або особи, які провадять релігійну (місіонерську) діяльність, іншу подібну діяльність та отримують дохід від цієї діяльності.
Згідно з п. 2 ч. 1 ст. 7 Закону № 2464-VI єдиний внесок нараховується для платників, зазначених у   пунктах 4   (крім фізичних осіб - підприємців, які обрали спрощену систему оподаткування),   5   та   5-1   частини першої статті 4 цього Закону, - на суму доходу (прибутку), отриманого від їх діяльності, що підлягає обкладенню податком на доходи фізичних осіб. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску на місяць.
Відповідно до ст. 8 Закону № 2464-VI єдиний внесок не входить до системи оподаткування. Кошти, що надходять від сплати єдиного внеску та застосування фінансових санкцій відповідно до цього   Закону, не можуть зараховуватися до Державного бюджету України, бюджетів інших рівнів та використовуватися на цілі, не передбачені законодавством про загальнообов`язкове державне соціальне страхування. Порядок нарахування, обчислення і сплати єдиного внеску визначається цим   Законом, в частині адміністрування -   Податковим кодексом України, та прийнятими відповідно до них нормативно-правовими актами центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну податкову і митну політику.
Згідно з п. 1 ч. 2 ст. 6 Закону № 2464-VI платник єдиного внеску зобов`язаний своєчасно та в повному обсязі нараховувати, обчислювати і сплачувати єдиний внесок.
Відповідно до ч. 5 ст. 8 Закону № 2464-VI   єдиний внесок для платників, зазначених у   статті 4 цього Закону, встановлюється у розмірі 22 відсотки до визначеної   статтею 7 цього Закону   бази нарахування єдиного внеску.
У разі якщо база нарахування єдиного внеску не перевищує розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законом на місяць, за який отримано дохід, сума єдиного внеску розраховується, як добуток розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законом на місяць, за який отримано дохід (прибуток), та ставки єдиного внеску.
При нарахуванні заробітної плати (доходів) фізичним особам з джерел не за основним місцем роботи ставка єдиного внеску, встановлена цією частиною, застосовується до визначеної бази нарахування незалежно від її розміру.
Частиною  2 ст. 9 Закону № 2464-VI передбачено, що   обчислення єдиного внеску здійснюється на підставі бухгалтерських та інших документів, відповідно до яких провадиться нарахування (обчислення) або які підтверджують нарахування (обчислення) виплат (доходу), на які відповідно до цього   Закону   нараховується єдиний внесок. Обчислення єдиного внеску органами доходів і зборів у випадках, передбачених цим Законом, здійснюється на підставі актів перевірки правильності нарахування та сплати єдиного внеску, звітності, що подається платниками до органів доходів і зборів, бухгалтерських та інших документів, що підтверджують суми виплат (доходу), на суми яких (якого) відповідно до цього   Закону   нараховується єдиний внесок.
Відповідно до ч. 4 ст. 25 Закону № 2464-VI   орган доходів і зборів у порядку, за формою та у строки, встановлені центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну податкову і митну політику, надсилає платникам єдиного внеску, які мають недоїмку, вимогу про її сплату.
Згідно з абзацом другим пункту 2 розділу VI Інструкції про порядок нарахування і сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, затвердженої   наказом Міністерства фінансів України від 20.04.15 №449   (у редакції   наказу Міністерства фінансів України від 4.05.18 №469), зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 7.05.15 за №508/26953 (надалі   Інструкція №449), у разі виявлення органом доходів і зборів своєчасно не нарахованих та/або не сплачених платником сум єдиного внеску такий орган доходів і зборів обчислює суми єдиного внеску, що зазначаються у вимозі про сплату боргу (недоїмки), та застосовує до такого платника штрафні санкції в порядку і розмірах, визначених розділом VII цієї Інструкції.
Пунктом  3 розділу VI   Інструкції №449   передбачено, що органи доходів і зборів надсилають (вручають) платникам вимогу про сплату боргу (недоїмки), якщо: дані документальних перевірок свідчать про донарахування сум єдиного внеску органами доходів і зборів; платник має на кінець календарного місяця недоїмку зі сплати єдиного внеску.
У випадках, передбачених абзацами третім та/або четвертим цього пункту, вимога про сплату боргу (недоїмки) надсилається (вручається): платникам, зазначеним у підпунктах 1, 2 пункту 1 розділу II цієї Інструкції, протягом 10 робочих днів, що настають за календарним місяцем, у якому виникла, зросла або частково зменшилась сума недоїмки зі сплати єдиного внеску (заборгованість зі сплати фінансових санкцій); платникам, зазначеним у підпунктах 3, 4, 6 пункту 1 розділу II цієї Інструкції, протягом 15 робочих днів, що настають за календарним місяцем, у якому виникла, зросла або частково зменшилась сума недоїмки зі сплати єдиного внеску (заборгованість зі сплати фінансових санкцій).
Згідно з абзацом першим пункту 4 розділу VI   Інструкції №449   вимога про сплату боргу (недоїмки) формується на підставі актів документальних перевірок, звітів платника про нарахування єдиного внеску та облікових даних з інформаційної системи органу доходів і зборів за формою згідно з додатком 6 до цієї Інструкції (для платника - юридичної особи) або за формою згідно з додатком 7 до цієї Інструкції (для платника - фізичної особи).
Сплата єдиного внеску є формою участі у системі загальнообов`язкового державного соціального страхування.
Мета такої участі полягає у гарантуванні особі матеріального забезпечення у разі настання страхового випадку (як то безробіття, тимчасова непрацездатність, нещасний випадок на виробництві чи професійне захворювання, досягнення пенсійного віку тощо).
Разом з тим, відносини щодо адміністрування єдиного внеску при одночасному перебуванні фізичної особи в трудових відносинах та наявності у неї статусу фізичної особи-підприємця   Законом № 2464-VI   не врегульовано.
Необхідними умовами для сплати особою єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування є провадження такою особою, зокрема, підприємницької діяльності та отримання доходу від такої діяльності, який і є базою для нарахування ЄСВ. Отже, саме дохід особи від такої діяльності є базою для нарахування, проте за будь-яких умов розмір ЄСВ не може бути меншим за розмір мінімального страхового внеску за місяць. При цьому, за відсутності бази для нарахування ЄСВ у відповідному звітному кварталі або окремому місяці звітного кварталу, законодавство встановлює обов`язок особи самостійно визначити цю базу, розмір єдиного внеску не може бути меншим за розмір мінімальної заробітної плати.
Отже, метою встановлення розміру мінімального страхового внеску та обов`язку сплачувати його незалежно від наявності бази для нарахування є забезпечення у передбачених законодавством випадках мінімального рівня соціального захисту осіб шляхом отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування.
З наведеного вище можна дійти висновку, що, з урахуванням особливостей форми діяльності осіб, які зареєстровані, як фізичні особи-підприємці, проте фактично не здійснюють та не ведуть господарську діяльність та доходи не отримують, саме задля досягнення вищевказаної мети збору єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування законодавством встановлено обов`язок сплати особами мінімального страхового внеску незалежно від фактичного отримання доходу від їх діяльності.
Разом з тим, системний аналіз норм   Закону № 2464-VI   щодо необхідності сплати єдиного внеску особами, які перебувають на обліку в органах ДФС і зареєстровані, як фізичні особи-підприємці (однак господарську діяльність не здійснюють і доходи не отримують), та які одночасно перебувають у трудових відносинах, спричиняє подвійну його сплату (безпосередньо особою та роботодавцем), що суперечить меті запровадженого державою консолідованого страхового внеску.
Судом встановлено, що в інтегрованій картці по єдиному внеску (код платежу 71040000) станом на 02.09.2019 за ОСОБА_1 обліковуються автоматичні нарахування та несплачений єдиний внесок за 2017 рік у сумі 8448 грн., за 2018 рік у сумі 9828,72 грн. та січень-червень 2019 року у сумі 4987,45 грн. 
Водночас, згідно з довідкою КНП «Сколівської ЦРЛ» СРРЛО від 26.05.2020 №01-14/756 ОСОБА_1 працює в КНП «Сколівська ЦРЛ» СРРЛО на посаді кухаря та за період з 2017-2018 роки, січень-червень 2019 року їй нараховувався та сплачувався єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування.
Матеріалами справи стверджується, що за 2017- 2020 роки з заробітної плати ОСОБА_1 був утриманий єдиний соціальний внесок в сумі 30588,71 грн.
Тобто, позивач у спірний період 2017-2019 рр. була застрахованою особою і єдиний внесок за неї регулярно нараховували та сплачували роботодавці у розмірі не менше мінімального. 
Таким чином, колегія суддів апеляційного суду погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що одночасне нарахування та сплата єдиного внеску позивачем згідно з оскаржуваною вимогою є некоректним, оскільки таке оподаткування набуває подвійного характеру.
Враховуючи те, що основоположним принципом збору єдиного внеску є обов`язковість законодавчого визначення умов і порядку його сплати, відсутність у законі конкретної вказівки на необхідність сплати єдиного внеску у вищеописаному випадку свідчить про відсутність у позивача обов`язку з його сплати.
Вказана  правова позиція узгоджується з правовою позицією, що міститься у постанові Верховного Суду від 04.12.2019 у справі № 440/2149/19.
За таких обставин, з метою ефективного захисту порушеного права позивача, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що оскаржувана вимога про сплату боргу (недоїмки) від № Ф-2328-54 від 03 серпня 2019 року є протиправною та підлягає скасуванню.
Щодо доводів апелянта про пропуск позивачем строку звернення до суду з позовом, то колегія суддів вважає такі безпідставними та до уваги не приймає, оскільки, як встановлено судом, предметом судового оскарження у цій справі є вимога про сплату боргу (недоїмки) від № Ф-2328-54 від 03 серпня 2019 року, а доводи відповідача про пропуск позивачем строку звернення до суду стосуються вимог про сплату  боргу (недоїмки) від 22.02.2019 № Ф-2328-54, від 13.08.2019 № Ф-2328-54.
Крім того, колегія суддів враховує, що позивач вживала заходів щодо досудового врегулювання спору шляхом звернення до відповідача з відповідною заявою щодо сторнування нарахованих сум єдиного соціального внеску за 2017-2019 роки. Однак листом від 29.10.2019 № 8721/10/57.06 Головним управлінням ДПС у Львівській області відмовлено ОСОБА_1 щодо сторнування нарахованих сум єдиного соціального внеску за 2017-2019 роки в розмірі 23785,85 грн. Після отримання такої відмови відповідача позивач в межах строку, встановленого ст.122 КАС України, звернулася до суду з цим позовом. 
Щодо позовних вимог, в задоволенні яких судом першої інстанції відмовлено, та розподілу судових витрат, то як вбачається зі змісту апеляційної скарги, відповідач рішення суду першої інстанції в цій частині не оскаржує, а тому відсутні підстави для апеляційного перегляду цього рішення в цій частині.
Таким чином, за результатами розгляду апеляційної скарги колегія суддів суду апеляційної інстанції дійшла висновку, що суд першої інстанції прийняв правильне рішення про часткове задоволення адміністративного позову.
В підсумку, апеляційний суд переглянув оскаржуване рішення суду і не виявив порушень норм матеріального чи процесуального права, які могли призвести до ухвалення незаконного судового рішення, щоб його скасувати й ухвалити нове. 
Міркування і твердження відповідача не спростовують правильності правових висновків цього рішення, у зв`язку з чим його апеляційна скарга на рішення суду не підлягає задоволенню.
Згідно із статтею 242 КАС України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи. 
Враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції відповідає вимогам статті 242 КАС України, підстав для задоволення вимог апеляційної скарги колегією суддів не встановлено.
Відповідно до статті 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
На підставі викладеного, колегія суддів, погоджуючись з висновками суду першої інстанції, вважає, що суд дійшов вичерпних юридичних висновків щодо встановлення фактичних обставин справи і правильно застосував до спірних правовідносин норми матеріального та процесуального права. Доводи апеляційної скарги, з наведених вище підстав, висновків суду не спростовують, а зводяться до переоцінки доказів та незгоди з ними.
Керуючись ч.3 ст. 243, ст. 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328 КАС України, суд,-
ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу Головного управління ДПС у Львівській області залишити без задоволення, а рішення Львівського окружного адміністративного суду від 11 грудня 2020 року у справі № 1.380.2019.006457 – без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом другим частини п`ятої статті 328 КАС України.

Головуючий суддя	 	В. В. Ніколін 	
судді	 	О. М. Гінда 	
 	 	М. А. Пліш  	
Повне судове рішення складено 15 квітня 2021 року