Справа № 136/1338/20
Провадження № 22-ц/801/1461/2021
Категорія: 20
Головуючий у суді 1-ї інстанції Кривенко Д. Т.
Доповідач:Сопрун В. В.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 червня 2021 року	Справа № 136/1338/20	м. Вінниця	

       Вінницький апеляційний суд в складі:
       головуючого Сопруна В.В.,
       суддів Ковальчука О.В., Міхасішина І.В.,
               за участю секретаря судового засідання Безрученко Н.Р.,
                за участю сторін: прокурора – Кавун О.І., представника позивача ОСОБА_1 -  ОСОБА_2 , 
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Вінниці цивільну справу №136/1338/20 за позовом ОСОБА_1 до Липовецької міської ради Вінницького району Вінницької області про визнання права на земельну частку (пай), 
за апеляційною скаргою Немирівської окружної прокуратури на рішення Липовецького районного суду Вінницької області від 15 квітня 2021 року, яке ухвалене суддею Кривенко Д.Т. в Липовецькому районному суді Вінницької області, 

в с т а н о в и в :

У вересні 2020 року  ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до Липовецької міської ради Вінницького району Вінницької області про визнання права на земельну частку (пай), мотивуючи позовні вимоги тим, що в період часу з 11 березня 1992 року по 30 червня 1996 року позивач працював за спеціальністю тракторист-машиніст на колективному сільськогосподарському підприємстві «Нива» с. Іваньки Вінницького (колишня назва до реорганізації - Липовецького) району Вінницької області. 
На момент видачі колективному сільськогосподарському підприємстві « ІНФОРМАЦІЯ_1 » державного акту на право колективної власності на землю від 22 грудня 1995 року, він був членом КСП «Нива», проте з невідомих причин його не було включено до списку громадян-членів КСП «Нива», що додається до державного акту, у зв`язку з чим позивачу не було видано сертифікат про право на земельну частку (пай).
Враховуючи викладене, позивач просив суд визнати право за ОСОБА_1 на земельну частку (пай), у розмірі 3,44 умовних кадастрових гектара на території Іваньківської сільської ради Липовецького району Вінницької області за межами населеного пункту за рахунок створеного земель запасу та резерву створеного за рахунок земель колективного сільськогосподарського підприємства «Нива».

Рішенням Липовецького районного суду Вінницької області від 15 квітня 2021 року позов задоволено. 

Не погодившись з вказаним рішенням суду, Немирівська окружна прокуратура подала апеляційну скаргу, оскільки вважає його незаконним та необґрунтованим, судом першої інстанції порушено норми матеріального та процесуального права. Скаржник просив скасувати рішення Липовецького районного суду Вінницької області від 15 квітня 2021 року через невідповідність вимогам чинного законодавства і ухвалити нове судове рішення про відмову у задоволенні позову та стягнути судові витрати.
Апеляційна скарга обґрунтована тим, що як вбачається з оскаржуваного судового рішення позивач до списку осіб, які мають право на земельну частку (пай), що додається до державного акту на право колективної власності, не був включений. Згідно з позицією Верховного Суду (справа 140/1113/17-ц, постанова від 20 травня 2019 року) зверненню до суду з позовом про визнання права на земельну частку (пай) має передувати вирішення питання про не включення позивача до списку громадян – членів КСП, які мають право на земельну частку (пай). Проте таких вимог позивач у своєму позові не заявляв. Отже, у даному випадку обраний позивачем спосіб захисту про визнання права на земельний пай є таким, що порушує норми матеріального права.

Колегія суддів, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, заслухавши осіб, які з`явилися в судове засідання, прийшла до висновку, що апеляційна скарга підлягає до задоволення за таких підстав.

У відзиві на апеляційну скаргу представник позивача ОСОБА_2 просив закрити апеляційне провадження. 

Згідно ч.1-3, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Статтею 264 ЦПК України передбачено, що під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам судове рішення не відповідає.

Задовольняючи позовні вимоги суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_1 на момент розпаювання землі був членом колгоспу «Нива», однак не включений до списку громадян - членів КСП, що додавався до цього державного акта на право колективної власності на землю, отже, позивач набув право на земельну частку (пай) з дня видачі цього акта. Враховуючи зазначене, районний суд дійшов висновку, що за позивачем слід визнати право на земельну частку (пай) колишнього КСП «Нива».

Колегія суддів не погоджується з такими висновками суду першої інстанції.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 , в період часу з 11 березня 1992 року по 30 червня 1996 року позивач працював за спеціальністю тракторист-машиніст на колективному сільськогосподарському підприємстві «Нива» с. Іваньки Вінницького (колишня назва до реорганізації - Липовецького) району Вінницької області, що підтверджується копією з трудової книжки колгоспника (а.с.4).

На підставі рішення Іваньківської сільської Ради народних депутатів від 03 жовтня 1995 року за №21 колективному сільськогосподарському підприємстві «Нива» видано державний акт на право колективної власності на землю серія ВН 0021 від 22 грудня 1995 року, про що в Книзі записів державних актів на право колективної власності на землю зроблено запис №27. 

Відповідно до розпорядження Липовецької районної державної адміністрації Вінницької області від 23 липня 1997 року за №199 видано сертифікат на право на земельну частку (пай) громадянам співвласникам колективної власності та було затверджено розмір земельної частки паю КСП «Нива» с. Іванька в у розмірі 3,44 га (а.с.19 на звороті). 

Як убачається з відповіді Іваньківської сільської ради Липовецького району Вінницької області від 16 березня 2020 року за №02-12/39, до списку громадян - членів колективного сільськогосподарського господарства, що додавалися до державного акту на право колективної власності на землю ОСОБА_1 не включений, у зв`язку з чим позивачу не було видано сертифікат про право на земельну частку (пай) (а.с.5). 

Зазначене і стало підставою для звернення позивачем з позовом до суду, оскільки його право не визнається і він не може розпорядитися своєю власністю.

Згідно зі статтею 14 Конституції України земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Право власності на землю гарантується. Це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону.

Частиною другою статті 19 Основного Закону України визначено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до частини першої та другої статті 2 Закону України «Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)» від 05 червня 2003 року № 899-IV (далі Закон № 899-IV) основним документом, що посвідчує право на земельну частку (пай), є сертифікат на право на земельну частку (пай), виданий районною (міською) державною адміністрацією. Документами, що посвідчують право на земельну частку (пай), також є рішення суду про визнання права на земельну частку (пай).

Відповідно до абзацу третього пункту 1, абзацу першого пункту 2, пункту 5 Указу Президента України від 08 серпня 1995 року № 720/95 «Про порядок паювання земель, переданих у колективну власність сільськогосподарським підприємствам і організаціям» паювання земель передбачає визначення розміру земельної частки (паю) у колективній власності на землю кожного члена колективного сільськогосподарського підприємства, сільськогосподарського кооперативу, сільськогосподарського акціонерного товариства без виділення земельних ділянок в натурі (на місцевості). Право на земельну частку (пай) мають члени колективного сільськогосподарського підприємства, сільськогосподарського кооперативу, сільськогосподарського акціонерного товариства, в тому числі пенсіонери, які раніше працювали в ньому і залишаються членами зазначеного підприємства, кооперативу, товариства, відповідно до списку, що додається до державного акта на право колективної власності на землю. Видача громадянам сертифікатів на право на земельну частку (пай) єдиного в Україні зразка та їх реєстрація провадяться відповідною районною державною адміністрацією. 

Як вбачається з оскаржуваного судового рішення позивач до списку осіб, які мають право на земельну частку (пай), що додається до державного акту на право колективної власності, не був включений. 

Згідно з позицією Верховного Суду, висловленій в постанові від 20 травня 2019 року, справа 140/1113/17-ц, зверненню до суду з позовом про визнання права на земельну частку (пай) має передувати вирішення питання про не включення позивача до списку громадян – членів КСП, які мають право на земельну частку (пай). 

За змістом статей 22, 23 ЗК України (у редакції 1990 року) особа набуває право на земельний пай за наявності трьох умов: перебування в членах КСП на час паювання; включення до списку осіб, доданого до державного акта на право колективної власності на землю; одержання КСП цього акта.

Вказана правова позиція Верховного Суду викладена у постановах від 20 березня 2019 року, справа № 610/2071/17, від 15 травня 2019 року, справа № 629/996/17 та від 22 травня 2019 року, справа № 607/13295/16.

Отже, правові підстави для визнання за ОСОБА_1 права на земельну частку (пай) відсутні, оскільки позивача не було включено до списку осіб – членів КСП «Нива», що долучався до державного акту на право колективної власності на землю, який був виданий 22 грудня 1996 року, і позивач не отримував сертифікат про право на земельну частку (пай).

Відповідно до частини першої, другої статті 13 Закону №899-IV нерозподіленою земельною ділянкою є земельна ділянка, яка відповідно до проекту землеустрою щодо організації території земельних часток (паїв) увійшла до площі земель, що підлягають розподілу, але відповідно до протоколу про розподіл земельних ділянок не була виділена власнику земельної частки (паю). Невитребуваною є земельна частка (пай), на яку не отримано документа, що посвідчує право на неї, або земельна частка (пай), право на яку посвідчено відповідно до законодавства, але яка не була виділена в натурі (на місцевості).

При цьому, відповідно до частини четвертої, п`ятої вказаної статті, у разі якщо до 01.01.2025 власник невитребуваної земельної частки (паю) або його спадкоємець не оформив право власності на земельну ділянку, він вважається таким, що відмовився від одержання земельної ділянки. Така невитребувана земельна частка (пай) після формування її у земельну ділянку за рішенням відповідної сільської, селищної, міської ради (у разі необхідності формування) за заявою відповідної ради на підставі рішення суду передається у комунальну власність територіальної громади, на території якої вона розташована, у порядку визнання майна безхазяйним.
Вказаною нормою чітко визначено, що земельні ділянки указаної категорії можуть передаватись за рішенням суду у комунальну власність лише після 01.01.2025.

Отже, у даному випадку обраний позивачем спосіб захисту права в частині визнання права на земельний пай за рахунок невитребуваних земельних часток (паїв) є неприйнятним та таким, що порушує норми матеріального права. 

Виходячи з викладеного, відсутні підстави для задоволення позовних вимог про визнання за ОСОБА_1 права на земельну частку (пай) із земель Іваньківської сільської ради Вінницького (колишня назва до реорганізації Липовецького) району Вінницької області за межами населеного пункту за рахунок створеного земель запасу та резерву створеного за рахунок земель колективного сільськогосподарського підприємства «Нива».

Щодо визнання відповідачами позову, то вказані правовідносини регулюються статтею 206 ЦПК України. Так, у частині четвертій статті 206 ЦПК України вказано, що у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд.
Проте зазначених вимог суд першої інстанції не виконав.

На думку колегії суддів, підстави для задоволення позову через його визнання відповідачами у справі відсутні, оскільки безпідставне визнання за позивачем права на земельну частку (пай) порушує вимоги чинного законодавства.

Крім того, зверненню до суду з указаним позовом має передувати вирішення питання про не включення позивача до списку громадян – членів КСП, які мають право на земельну частку (пай). Таких вимог позивач у своєму позові не заявляв. За таких обставин підстав для визнання за ОСОБА_1 права власності на земельну частку (пай), немає.

Суд першої інстанції при розгляді цієї справи вищевикладеного не врахував, а тому дійшов помилкового висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог.
Відповідно до п.2 ч.1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Таким чином, доводи апеляційної скарги спростовують висновки суду першої інстанції, оскаржуване рішення є незаконним та необґрунтованим в розумінні ст.263 ЦПК України, у зв`язку з чим колегія суддів дійшла висновку про наявність підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування оскаржуваного рішення, з ухваленням нового рішення про відмову в задоволені позовних вимог.
Відповідно до положень частини тринадцятої статті 141, підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 382 ЦПК України з  ОСОБА_1  слід стягнути на користь Вінницької обласної прокуратури сплачений ними судовий збір за подання апеляційної скарги в розмірі 1263 грн.
Керуючись ст. ст. 141, 367, 369, 374, 376, 381-384 ЦПК України, суд, 
постановив:
Апеляційну скаргу Немирівської окружної прокуратури задовольнити.
Рішення Липовецького районного суду Вінницької області від 15 квітня 2021 року скасувати, ухвалити нове рішення.
В задоволенні позовних вимог  ОСОБА_1 до Липовецької міської ради Вінницького району Вінницької області про визнання права на земельну частку (пай) – відмовити. 
Стягнути з ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь Вінницької обласної прокуратури (Код отримувача: 02909909, банк отримувача: Державна казначейська служба України м. Київ, МФО 820172, рахунок: UA568201720343110002000003988) сплачений судовий збір за подання апеляційної скарги в розмірі 1263 (одна тисяча двісті шістдесят три) грн. 
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з моменту її прийняття і може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги протягом тридцяти днів до Верховного Суду з дня складення повного судового рішення.

Повний текст судового рішення складено 23 червня 2021 року.

Головуючий                         Сопрун В.В.

Судді                                         Ковальчук О.В.
                               
                                                               Міхасішин І.В.