Ухвала
іменем України 
21 квітня 2021 року
м. Київ
справа №641/8809/19
провадження №51-1053ск21
Верховний Суд колегією суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого                   ОСОБА_1 ,
суддів:                              ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
вивчивши касаційну скаргу засудженої ОСОБА_4 на ухвалу Харківського апеляційного суду від 19 листопада 2020 року, 
встановив:
Вироком Комінтернівського районного суду м. Харкова від 31 серпня 2020 року 
ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженки та жительці м. Харкова визнано винуватою та засуджено:
-         за ч. 1 ст. 185 Кримінального кодексу України (далі – КК) до покарання                   у виді 200 годин громадських робіт;
-         за ч. 2 ст. 185 КК (епізод від 26 вересня 2019 року) у виді 2 років 6 місяців позбавлення волі;
-         за ч. 2 ст. 15 ч. 2 ст. 185 КК, із застосуванням ст. 68 ч. 3 КК, у виді                   1 року 6 місяців позбавлення волі.
На підставі ч. 1 ст. 70 КК шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим остаточно визначено ОСОБА_4  покарання у виді 2 років 6 місяців позбавлення волі.
Відповідно до ч. 4 ст. 70 КК за сукупністю злочинів шляхом поглинення менш суворого покарання призначеного за цим вироком більш суворим за вироком Київського районного суду м. Харкова від 9 жовтня 2019 року визначено                   ОСОБА_4 покарання у виді 3 років позбавлення волі.
Також, ОСОБА_4 визнано винуватою та засуджено за ч. 2 ст. 185 КК (епізоди від 15 листопада 2019 року та 06 січня 2020 року) до покарання у виді 3 років                   1 місяця позбавлення волі.
На підставі ч. 1 ст. 71 КК за сукупністю вироків остаточно визначено ОСОБА_4 покарання у виді 3 років 2 місяців позбавлення волі.
Вирішено питання щодо цивільного позову, запобіжного заходу, речових доказів та процесуальних витрат.
За встановлених судом першої інстанції обставин, зміст яких детально викладено у вироку, ОСОБА_4 визнано винуватою в тому, що вона в м. Харкові 19 вересня 2019 року близько 22:10, перебуваючи у супермаркеті «Чудо маркет» по проспекту Героїв Сталінграда, 12, 26 вересня 2019 року близько 08:12                         у супермаркеті «АТБ-маркет» по проспекту Героїв Сталінграда, 25,  15 листопада 2019 року близько 15:00 у магазині ТОВ «Посад Рітейл» по проспекту Героїв Сталінграда, 9,  06 січня 2020 року близько 14:40 у магазині «ЄВА» TOB «РУШ» по проспекту Гагаріна, 179, шляхом вільного доступу, у тому числі повторно, таємно викрала чуже майно, яким розпорядилася на власний розсуд, унаслідок чого завдала майнової шкоди на суму 312 грн ТОВ «ДІВІЯ ТРЕЙД», 333, 70 грн - ТОВ «АТБ-Маркет», 305, 47 грн - ТОВ «Посад Рітейл», 275, 46 грн - TOB «РУШ» відповідно.
Також, ОСОБА_4 27 вересня 2019 року близько 08:50, перебуваючи у торговій залі магазину «АТБ-маркет» по проспекту Гагаріна, 181 у м. Харкові, з метою таємного викрадення чужого майна повторно, шляхом вільного доступу взяла               з торговельних стелажів та сховала у сумку товари, що належать ТОВ                      «АТБ-маркет» на загальну суму 544, 71 грн, та пройшовши зону касового контролю направилася до виходу, однак не змогла довести задумане до кінця                з причин, які не залежали від її волі, оскільки була зупинена охороною магазину, яка ці товари у неї вилучила.
Харківський апеляційний суд ухвалою від 19 листопада 2020 року вказаний вирок в частині призначеного покарання змінив.
Призначив ОСОБА_4 покарання:
-          за ч. 1 ст. 185 КК у виді 200 годин громадських робіт;
-          за ч. 2 ст. 15 ч. 2 ст. 185 КК, із застосуванням ч. 3 ст. 68 КК у виді 1 року                 6 місяців позбавлення волі.
На підставі ч. 1 ст. 70 КК призначив ОСОБА_4 покарання у виді 1 року                         6 місяців позбавлення волі. Відповідно до ч. 4 ст. 70 КК за сукупністю злочинів, шляхом поглинення менш суворого покарання призначеного за цим вироком більш суворим, призначеним за вироком Київського районного суду м. Харкова від 9 жовтня 2019 року визначив ОСОБА_4 покарання у виді 3 років позбавлення волі.
Також призначив ОСОБА_4 за ч. 2 ст. 185 КК покарання у виді 3 років позбавлення волі. На підставі ч. 1 ст. 71 КК за сукупністю вироків остаточно визначив ОСОБА_4 покарання у виді 3 років 1 місяця позбавлення волі.
У решті вирок залишив без змін.
У касаційній скарзі засуджена ОСОБА_4 просить змінити ухвалу апеляційного суду через невідповідність призначеного покарання ступеню тяжкості кримінальних правопорушень та даним про її особу внаслідок суворості і на підставі ст. 69 КК пом`якшити призначене покарання. Обґрунтовуючи свої вимоги засуджена зазначає, що при вирішенні питання про призначення покарання районний суд не повною мірою з`ясував дані про її особу, а саме те, що вона повністю визнала свою вину у вчиненому та щиро розкаялася,  а також повністю визнала цивільний позов та відшкодувала потерпілим завдані збитки. Вважає, що при постановленні рішень суди першої та апеляційної інстанцій не взяли до уваги її характеристики за місцем проживання та дані про стан здоров`я. 
Перевіривши доводи касаційної скарги та надані до них копії судових рішень, колегія суддів дійшла висновку про таке.
Згідно з ч. 1 ст. 433 Кримінального процесуального кодексу України (далі – КПК) суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні.
Відповідно до ст. 438 КПК підставами для скасування або зміни судових рішень при розгляді справи в суді касаційної інстанції є: істотне порушення вимог кримінального процесуального закону; неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність; невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого.              При цьому суд касаційної інстанції не перевіряє судових рішеньна предмет неповноти судового розгляду, а також невідповідності висновків місцевого суду фактичним обставинам кримінального провадження, натомість при їх перегляді виходить з  фактичних обставин, установлених судами першої та апеляційної інстанцій.
Згідно з  ст. 370 КПК судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим                  і вмотивованим. Законним та обґрунтованим є рішення, ухвалене компетентним судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджено доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно                до ст. 94 вказаного Кодексу, тобто кожен доказ оцінюється з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів – з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.
Відповідно до статей 50, 65 КК особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів. При цьому підлягають врахуванню ступінь тяжкості вчиненого злочину, особа винного й обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання. Виходячи з принципів співмірності та індивідуалізації покарання за своїм видом та розміром повинно бути адекватним (відповідним) характеру вчинених дій.
Згідно зі ст. 69 КК за наявності кількох обставин, що пом`якшують покарання                 й істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину з урахуванням особи винного суд може призначити основне покарання нижче від найнижчої межі.
Як убачається з наданої до касаційної скарги копії вироку, районний суд при вирішенні питання про призначення покарання ОСОБА_4 згідно з вимогами                ст. 65 КК разом із ступенем тяжкості вчинених нею кримінальних правопорушень, також урахував дані про особу засудженої, зокрема те, що остання раніше була засуджена за ч. 2 ст. 310 КК до покарання у виді 3 років позбавлення волі та на підставі ст. 75 КК звільнена від відбування покарання                з іспитовим строком 1 рік, під час якого знову вчинила умисні злочини, на обліку у лікарів нарколога та психіатра не перебуває, за місцем проживання характеризується задовільно, не працевлаштована, має зареєстроване місце проживання.
Щире каяття засудженої у вчиненому суд врахував як обставину, що пом`якшує покарання. Обставин, що його обтяжують, судом  встановлено не було.
Зваживши на всі ці обставини, а також кількість епізодів скоєних злочинів районний суд з урахуванням положень ст. 78 КК дійшов умотивованого висновку про необхідність призначення їй реального покарання у виді позбавлення волі. 
Обставин, які би давали підстави для застосування до неї положень                    ст. 69 КК  цей суд не встановив.
Не дають підстав для застосування вказаної норми закону і наведені засудженою у касаційній скарзі доводи, оскільки не містять у собі посилання на обставини, які би з огляду на положення ст. 69 КК можна було визнати такими, що істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину.
При призначенні покарання суд першої інстанції повністю дотримався приписів статей 50 та 65 КК. Призначене покарання є необхідним й достатнім для виправлення засудженої та попередження нових кримінальних правопорушень.
Підстав вважати це покарання явно несправедливим унаслідок суворості колегія суддів не вбачає.
При перегляді вироку апеляційним судом за апеляційною скаргою прокурора, цей суд, зважаючи на обставини справи та дані про особу засудженої, погодився з висновком районного суду щодо необхідності призначення ОСОБА_4 реального покарання у виді позбавлення волі, та навів у своїй ухвалі відповідні мотиви й обґрунтування щодо правильності такого висновку.
Ухвала апеляційного суду за своїм змістом відповідає вимогам ст. 370 КПК.
Що стосується доводів засудженої ОСОБА_4 в касаційній скарзі про зарахування їй у строк покарання терміну попереднього ув`язнення з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі на підставі  положень ч. 5 ст. 72 КК у редакції Закону України від 26 листопада 2015 року                № 838-VIII «Про внесення зміни до Кримінального кодексу України щодо удосконалення порядку зарахування судом строку попереднього ув`язнення                  у строк покарання», то такі не є прийнятними, оскільки остання вчинила інкриміновані їй злочини у 2019-2020 роках під час дії чинних положень ч. 5                 ст. 72 КК у редакції Закону України № 2046-VIII «Про внесення зміни до Кримінального кодексу України щодо правила складання покарань та зарахування строку попереднього ув`язнення», за правилами якого термін попереднього ув`язнення зараховується засудженому у строк покарання                          з розрахунку один день позбавлення волі за день тримання під вартою, а тому правових підстав для проведення їй перерахунку терміну покарання                                з урахуванням положень Закону №838 – VIII немає.
Таким чином, наведені в касаційній скарзі засудженої ОСОБА_4 доводи не містять обґрунтувань, які би з огляду на положення  ст. 414 КПК вказували про явну невідповідність призначеного покарання ступеню тяжкості вчинених кримінальних правопорушень та даними про її особу через суворість, та можуть бути підставами для зміни оскаржуваної ухвали відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 438 цього Кодексу.
З огляду на викладене, зміст касаційної скарги та наведені у ній доводи не дають підстав для її задоволення, а тому колегія суддів вважає необхідним відмовити у відкритті касаційного провадження відповідно до п. 2 ч. 2                     ст. 428 КПК. 
На підставі викладеного, керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428, ст. 441 КПК, Верховний Суд
постановив:
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою засудженої ОСОБА_4 на ухвалу Харківського апеляційного суду                                     від 19 листопада 2020 року.
Ухвала оскарженню не підлягає.
 
Судді:

 
ОСОБА_1                             ОСОБА_2                       ОСОБА_3