ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД	
Справа № 580/2016/20                                                                       Суддя (судді) першої інстанції: А.В. Руденко

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

  12 травня 2021 року                                                                       м. Київ
          
Шостий апеляційний адміністративний суд у складі:
головуючого судді                                                                             Ганечко О.М.,
суддів                                                                                              Кузьменка В.В.,                                                                                                                        Василенка Я.М.,
розглянувши у письмовому провадженні апеляційні скарги ОСОБА_1   та Військової частини НОМЕР_1 на рішення Черкаського окружного адміністративного суду від 18 грудня 2020 р. у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії,
 ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовною заявою до військової частини НОМЕР_1 , в якій просив:
-          визнати відмову, викладену в листі від 27.05.2020 № 31/523 в нарахуванні та виплаті позивачу середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні в період з 03.02.2019 по 23.01.2020 протиправною;
-          стягнути з відповідача середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 03.02.2019 по 23.01.2020 у сумі 338663 грн. 06 коп.
Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивач зазначив, що після звільнення з військової служби у запас йому не здійснено належних виплат, а тому, він був змушений звернутися до суду.   На виконання рішення Черкаського окружного адміністративного суду від 10.12.2019 у справі № 580/3430/19, відповідач здійснив остаточний розрахунок належного   йому грошового забезпечення лише 23.01.2020. Враховуючи вказані обставини, позивач вважає, що відповідач має виплатити йому середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 03.02.2019 по 23.01.2020 у сумі 338663 грн. 06 коп.
Рішенням Черкаського окружного адміністративного суду від 18 грудня 2020 р. позов задоволено частково.
Стягнуто з Військової частини НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні у сумі 4171 (чотири тисячі сто сімдесят одна) гривня 76 копійок.
У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.
Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду в частині відмови в задоволенні позовних вимог, позивач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нову постанову, якою задовольнити позов у повному обсязі, посилаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, порушення судом першої інстанції норм матеріального права.
Також, не погоджуючись із зазначеним рішенням суду, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нову постанову, якою у задоволенні позовних вимог відмовити повністю, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального права, що призвело до неправильного вирішення спору.
Ухвалами Шостого апеляційного адміністративного суду від 22.03.2021 відкрито апеляційне провадження за скаргою позивача та призначено справу до розгляду у порядку письмового провадження на 12.05.2021.
Ухвалами Шостого апеляційного адміністративного суду від 13.04.2021 відкрито апеляційне провадження за скаргою відповідача та призначено справу до розгляду у порядку письмового провадження на 12.05.2021 для спільного розгляду апеляційних скарг.
Дану справу розглянуто в порядку письмового провадження, оскільки, відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 311 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).
Дослідивши матеріали справи та доводи апеляційних скарг, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги позивача та відповідача не підлягають задоволенню, з огляду на наступне.
Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, у період з 21.06.2002 по 03.02.2019, позивач проходив військову службу у військовій частині НОМЕР_1 .
Наказом командувача Повітряних Сил Збройних Сил України від 28.12.2018 № 771, майора ОСОБА_1 звільнено з військової служби у запас підпунктом “к” п. 2 ч. 5 ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу».
Наказом командира військової частини НОМЕР_1 , позивача з 03.12.2019 було виключено зі списків особового складу відділу та усіх видів забезпечення, що підтверджується витягом із наказу від 04.01.2019 № 3. Вказаним наказом також вирішено виплатити позивачу грошову компенсацію за недоотримане речове майно у сумі 33199,92 грн. Інші питання про здійснення   належних позивачу при звільненні виплат, а саме, в частині щодо отримання грошової компенсації за невикористані дні додаткової соціальної відпустки, як учаснику бойових дій та індексації грошового забезпечення не були здійснені.
Рішенням Черкаського окружного адміністративного суду від 18.09.2019 в адміністративній справі № 580/2280/19 позовні вимоги щодо зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити грошову компенсацію за невикористані дні додаткової соціальної відпустки як учаснику бойових дій задоволено повністю. На виконання рішення суду від 18.09.2019, військовою частиною НОМЕР_1 грошова компенсація за невикористані дні додаткової соціальної відпустки як учаснику бойових дій у сумі 42288,76 грн. виплачена позивачу 24.12.2019.
Рішенням Черкаського окружного адміністративного суду від 10.12.2019 в адміністративній справі № 580/3430/19 позовні вимоги щодо   індексації грошового забезпечення задоволені частково. На виконання рішення суду від 10.12.2019, військовою частиною НОМЕР_1 23.01.2020 індексація грошового забезпечення у сумі 4435,66 грн була виплачена позивачу 23.01.2020.
Отже, остаточний розрахунок з позивачем проведений 23.01.2020.
Вважаючи, що наявні підстави для виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні у сумі 338663,06 грн., позивач звернувся до суду з даним позовом.
Суд першої інстанції, частково задовольняючи позовні вимоги, виходив з наступного:
-          закон покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. У разі невиконання такого обов`язку, наступає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність;
-          відповідач виплатив позивачу компенсацію за невикористані дні додаткової соціальної відпустки як учаснику бойових дій   у сумі 42288,76 грн   24.12.2019, а індексацію грошового забезпечення у сумі 4435,66 грн – 23.01.20220. Отже, позивач має право на виплату середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період     з 04.02.2019 по 23.01.2020;
-          за висновками суду першої інстанції, сума заборгованості складає 42288,76 грн + 4435,66 грн, всього 46724,42 грн, а сума середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні складає 108510 грн, отже така є неспівмірною, з огляду на що, суд першої інстанції дійшов висновку про необхідність її зменшення до 4171,76 грн.
Позивач в апеляційній скарзі зазначає, що рішення суду першої інстанції в частині зменшення розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та зменшення заявленої до стягнення суми у зв`язку із застосуванням співмірності між заявленою сумою та сумою невиплачених коштів є незаконним та необґрунтованим. 
Натомість, відповідач в апеляційній скарзі наголошує на тому, що позовні вимоги не підлягають задоволенню взагалі, оскільки до даних правовідносин військової служби не підлягають загальні норми трудового законодавства, а остаточний розрахунок з позивачем було здійснено на підставі рішення суду та у відповідності до норм чинного законодавства.
Зважаючи на зазначене, колегія суддів вважає за необхідне зазначити таке.
Відповідно до положень ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Спеціальним законом, який, відповідно до Конституції України, визначає основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їх сімей, встановлює єдину систему їх соціального та правового захисту, гарантує військовослужбовцям та членам їх сімей в економічній, соціальній, політичній сферах сприятливі умови для реалізації їх конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни та регулює відносини у цій галузі, є Закон України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» від 20.12.1991 №2011-XII, зі змінами та доповненнями (далі - Закон № 2011-XII).
Відповідно до норм ч. 2 ст. 24 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» від 25.03.1992 № 2232-XII (далі - Закон № 2232-XII), закінченням проходження військової служби вважається день виключення військовослужбовця зі списків особового складу військової частини (військового навчального закладу, установи тощо) у порядку, встановленому положеннями про проходження військової служби громадянами України.
Згідно абзаців 1 та 3 пункту 242 Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженого Указом Президента України від 10.12.2008 № 1153/2008, після надходження до військової частини письмового повідомлення про звільнення військовослужбовця з військової служби або після видання наказу командира (начальника) військової частини про звільнення військовослужбовець повинен здати в установлені строки посаду та підлягає розрахунку, виключенню зі списків особового складу військової частини і направленню на військовий облік до районного (міського) військового комісаріату за вибраним місцем проживання.
Особа, звільнена з військової служби, на день виключення зі списків особового складу військової частини має бути повністю забезпечена грошовим, продовольчим і речовим забезпеченням. Військовослужбовець до проведення з ним усіх необхідних розрахунків не виключається без його згоди зі списків особового складу військової частини.
Однак. ні Законом України «Про військовий обов`язок і військову службу», ні Положенням про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженого Указом Президента України від 10.12.2008 № 1153/2008, не врегульовано порядок відшкодування за час затримки розрахунку при звільненні військовослужбовця з військової служби середнього заробітку.
Тож, дійсно, за загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовані спірні правовідносини. Так, питання відповідальності за затримку розрахунку при звільненні військовослужбовців не врегульовані положеннями спеціального законодавства, що регулює порядок, умови, склад, розміри виплати грошового забезпечення. У той же час такі питання врегульовані положеннями Кодексу законів про працю України.
Відповідно до положень ст. 116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок.
Згідно з приписами ст. 117 КЗпП України, в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.
Отже, з наведеного слідує, що закон покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. У разі невиконання такого обов`язку наступає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність задля захисту майнових прав працівника у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема, захист права працівника на своєчасне одержання заробітної плати за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя.
Під час розгляду даного спору в суді першої інстанції було досліджено, що відповідач виплатив позивачу компенсацію за невикористані дні додаткової соціальної відпустки як учаснику бойових дій   у сумі 42288,76 грн   24.12.2019, а індексацію грошового забезпечення у сумі 4435,66 грн - 23.01.20220. Отже, позивач має право на виплату середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період     з 04.02.2019 по 23.01.2020.
Згідно довідки Військової частини НОМЕР_1 від 15.12.2020 № 350/205/155/62/458, грошове забезпечення позивача за два останні календарні місяці, що передують місяцю звільнення (03.02.2019) становить: за листопад 2018 - 13618,50 грн, за грудень 2018 - 13732,99 грн., середньоденне грошове забезпечення становить 448,39 грн. Грошове забезпечення за січень 2019 для розрахунку середньоденного грошового забезпечення не включене, оскільки позивач з 04.01.2019 по 03.02.2019 перебував у відпустці (наказ № 3 від 04.01.2019). Середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні складає 108510 грн. Розрахунок: 242 роб.днів (04.02.2019 по 23.01.2020) х 448,39 грн.= 108510 грн.
Колегія суддів наголошує на тому, що відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця. З огляду на наведені мотиви про компенсаційний характер заходів відповідальності у цивільному праві, Велика Палата Верховного Суду у постанові Верховного Суду від 26.06.2019 у справі № 761/9584/15-ц дійшла висновку, що, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України.
Згідно з правовими висновками, викладеними у постанові Верховного Суду від 26.06.2019 у справі № 761/9584/15-ц, зменшуючи розмір відшкодування, визначений виходячи із середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, необхідно враховувати: розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором; період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника; інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.
Відповідно до норм ч. 5 ст. 242 КАС України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин, враховує вказані висновки Верховного Суду щодо застосування норм права.
Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції правильно звернув увагу на те, що сума заборгованості скла 46724,42 грн, а сума середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні складає 108510 грн, що очевидно є неспівмірним та порушує баланс справедливості.
За висновками суду першої інстанції, розмір майнових втрат позивача внаслідок несвоєчасного розрахунку склав: 4181,76 грн., що підлягає компенсації позивачу за рахунок відповідача за несвоєчасний з ним розрахунок. При цьому, було враховано, що кошти були стягнуті у судовому порядку і виплачені відповідачем добровільно після набрання законної сили рішеннями Черкаського окружного адміністративного суду, а тривалість строку затримки розрахунку при звільненні залежала в тому числі і від дати звернення позивача з позовами до суду.
За таких обставин, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції мав підстави зменшити суму стягнення середнього грошового забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні з урахуванням справедливого і розумного балансу між інтересами позивача і відповідача, оскільки стягнення заявленої позивачем у позові компенсації за несвоєчасну виплату заборгованості у сумі було б явно неспівмірним розміру простроченої заборгованості та майнових втрат позивача.
Такі висновки суду апеляційної інстанції узгоджуються з висновками Верховного Суду, викладеними у постановах від 04 вересня 2020 року у справі № 260/348/19, від 16 липня 2020 року у справі № 812/1259/17.
На підставі викладеного, з урахуванням суми заборгованості, істотності цієї суми порівняно із сумою середнього грошового забезпечення за весь час затримки розрахунку при звільненні, принципу співмірності, колегія суддів дійшла висновку про обґрунтованість висновків суду першої інстанції про наявність підстав для часткового задоволення позовних вимог про стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні в розмірі 4171,76 грн., який має компенсаторний характер та є співмірним.
Апелянт (відповідач) наполягає на тому, що положення ст. 117 КЗпП України, не можуть бути застосовані до спірних правовідносин, адже відповідні кошти були виплачені позивачу на виконання судових рішень, а не як суми виплат, які належали йому при звільненні. Разом з тим, стягнення коштів саме на підставі судових рішень не змінює правової природи таких виплат, як коштів, що належали до виплати позивачу на день його звільнення зі служби. Право на отримання вказаних виплати у позивача виникло у зв`язку з проходженням військової служби, а судовими рішеннями відповідне право було лише підтверджене. Оскільки ухвалення судового рішення про стягнення з роботодавця виплат, які передбачені після звільнення, за загальними правилами, встановленими Цивільним кодексом України, не припиняє відповідний обов`язок роботодавця, то відшкодування, передбачене ст. 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця, у спосіб, спеціально передбачений для трудових відносин, за весь період такого невиконання, у тому числі й після прийняття судового рішення.
Відповідно до ч. 1 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.
Частиною 2 ст. 77 КАС України, передбачено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Таким чином, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про наявність підстав для часткового задоволення позовних вимог.
Доводи апеляційних скарг не спростовують висновків суду першої інстанції та не дають підстав для скасування оскаржуваного рішення суду першої інстанції.
Згідно з приписами ч. 1 ст. 315 КАС України, за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.
У відповідності до ст. 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції підлягає залишенню без змін.          
Керуючись ст. ст. 243, 311, 315, 316, 321, 322, 325 КАС України, суд,
        
     П О С Т А Н О В И В :

Апеляційні скарги ОСОБА_1 та Військової частини НОМЕР_1 - залишити без задоволення.

Рішення Черкаського окружного адміністративного суду від 18 грудня 2020 р.- залишити без змін. 

Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена з підстав, визначених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України.

Головуючий суддя                                                                             О.М. Ганечко

Судді                                                                                                          В.В. Кузьменко                                                                                                    
                                                                                                       Я.М. Василенко