Постанова  
Іменем  України
10 червня 2021 року
м. Київ
справа № 445/1190/14
провадження № 61-5518св21
Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду: 
Ткачука О. С. (суддя-доповідач), Калараша А. А., Петрова Є. В.,
розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження справу за позовом  ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи: Сновицька сільська рада Золочівського району Львівської області, Інспекція державного архітектурно-будівельного контролю у Львівській області, про усунення перешкод у користуванні спільним заїздом та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа - Сновицька сільська рада Золочівського району Львівської області, про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою, за касаційною скаргою ОСОБА_2 на постанову Львівського апеляційного суду від 22 лютого 2021 року, прийняту у складі колегії суддів: Шеремети Н. О., Крайник Н. П., Цяцяка Р. П., 
ВСТАНОВИВ:
Описова частина
Короткий зміст позовних вимог
У травні 2014 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до  ОСОБА_2 , треті особи: Сновицька сільська рада Золочівського району Львівської області (далі - Сновицька сільська рада), Інспекція державного архітектурно-будівельного контролю у Львівській області, про усунення перешкод у користуванні спільним заїздом. 
Позов обґрунтовано тим, що його земельна ділянка межує із земельною ділянкою ОСОБА_2 . Земельні ділянкимають спільний заїзд довжиною 38 м та шириною 2,6 м, який належить до земель загального користування Сновицької сільської ради. Відповідачка самовільно збудувала господарську будівлю, яка займає частину спільного заїзду, біля якої вона облаштувала вигрібну яму, нечистоти з якої через спільний заїзд потрапляють на його подвір`я. У 2014 році  ОСОБА_2  на частині спільного заїзду облаштувала огорожу з дерев`яних стовпців та сітки, довжиною 12 м, шириною 1,0 м, площею 12 кв. м, у зв`язку з чим він втратив можливість використовувати спільний заїзд та присадибну ділянку, площею 0,22 га, яка закріплена за будинком АДРЕСА_2 .
Зважаючи на ці обставини,  ОСОБА_1 просив зобов`язати  ОСОБА_2  усунути йому перешкоди у користуванні спільним заїздом довжиною 38 м, шириною 2,6 м, площею 98 кв. м., що відноситься до земель загального користування Сновицької сільської ради та закріплено за належним йому будинковолодінням АДРЕСА_2 , шляхом знесення самочинно збудованої господарської будівлі (стайні) довжиною 14 м, шириною 5,5 м, площею 77 кв. м, яка займає частину спільного заїзду; перенесення самовільно облаштованої вигрібної ями на присадибну ділянку ОСОБА_2 ; відновлення ширини спільного заїзду не менше 4,0 м по всій його довжині шляхом знесення самовільно облаштованої огорожі з дерев`яних стовпців і сітки довжиною 12 м, шириною 1,0 м, площею 12 кв. м.
У червні 2014 року ОСОБА_2 звернулася із зустрічним позовом до  ОСОБА_1 , третя особа - Сновицька сільська рада, який у подальшому уточнила і просила усунути перешкоди у здійсненні належного їй права користування земельною ділянкою площею 0,15 га для обслуговування житлового будинку та господарських будівель і споруд за адресою: АДРЕСА_1 , шляхом заборони  ОСОБА_1  користуватися вказаною земельною ділянкою в будь-який спосіб, в тому числі для проходу та проїзду транспортними засобами.
Зустрічний позов ОСОБА_2 обґрунтовано тим, що згідно даних господарського обліку Сновицької сільської ради у її користуванні перебуває земельна ділянка площею 0,70 га, в тому числі: 0,15 га - для обслуговування житлового будинку, 0,17 га - город, 0,07 га - в урочищі «за дугами», 0,21 га - в урочищі «загущено», 0,10 га - в урочищі «паскова долина». Належні їй на праві власності житловий будинок та господарські будівлі і споруди розміщено на земельній ділянці площею 0,15 га по АДРЕСА_1 .
ОСОБА_2 зазначала, що ОСОБА_1 неправомірно використовує частину присадибної земельної ділянки, яка перебуває у її користуванні, оскільки спільного проїзду між належними їм земельними ділянками немає, такий не може проходити через земельну ділянку для обслуговування житлового будинку та господарських будівель по АДРЕСА_1 . Отже, використовуючи частину належної їй земельної ділянки площею 0,15 га для проходу та проїзду,  ОСОБА_1 чинить перешкоди у користуванні їй земельною ділянкою.
Ухвалою Золочівського районного суду Львівської області від 12 червня 2014 року позов ОСОБА_1 та зустрічний позов                            ОСОБА_2 об`єднано для спільного розгляду в одному  провадженні. 
Короткий зміст рішення суду першої інстанції
Рішенням Золочівського районного суду Львівської області від 12 червня 2018 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено. Зустрічний позов ОСОБА_2 задоволено. Ухвалено усунути перешкоди у здійсненні належного ОСОБА_2 права користування земельною ділянкою площею 0,15 га для обслуговування житлового будинку та господарських будівель і споруд по АДРЕСА_1 , шляхом заборони ОСОБА_1 користуватися вказаною земельною ділянкою в будь-який спосіб, в тому числі для проходу та проїзду транспортними засобами. Вирішено питання про судові витрати.
Свої висновки про безпідставність позову ОСОБА_1 та підставність зустрічного позову ОСОБА_2 суд першої інстанції ґрунтував на наявних у матеріалах справи доказах, відповідно до яких суд встановив, що проїзду загального користування між суміжними земельними ділянками не передбачено, а спірні землі у судовому порядку визнано об`єктом права власності ОСОБА_2 , тому ОСОБА_1 без наявності для цього законних підстав користується спірним заїздом.
Короткий зміст постанови апеляційного суду 
Постановою Львівського апеляційного суду від 22 лютого 2021 року рішення Золочівського районного суду Львівської області від 12 червня 2018 року скасовано та ухвалено нову постанову, якою позов ОСОБА_1 задоволено частково. 
Зобов`язано ОСОБА_2 усунути перешкоди ОСОБА_1 у користуванні спільним заїздом, відновивши ширину спільного заїзду згідно з встановленими комісією межовими знаками, а саме: від огорожі стовпця ОСОБА_3 - 4 м, і з верхньої сторони до початку сараю ОСОБА_2 - 4 м, шляхом знесення останньою огорожі з дерев`яних стовпців і сітки «рабіца» довжиною 12 м, шириною 1 м. 
У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про зобов`язання відповідачки усунути перешкоди у користуванні спільним  проходом та проїздом шляхом знесення самочинно збудованої господарської будівлі (стайні) довжиною 14 м, шириною 5, 5 м, площею 77 кв. м., яка займає частину спільного заїзду;  перенесення самовільно облаштованої вигрібної ями на присадибну ділянку ОСОБА_2 відмовлено. У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 відмовлено.
Переглядаючи рішення суду першої інстанції, суд апеляційної інстанції встановив, що до будинку ОСОБА_1 наявний заїзд з АДРЕСА_3 ;   ОСОБА_2 зробила самозахоплення земель загального користування, встановивши загорожу на проїзній частині, що, свідчить про чинення нею перешкод ОСОБА_1 у користуванні заїздом до належного йому будинковолодіння. Суд також дійшов висновку про відмову у задоволенні решти позовних вимог  ОСОБА_1 з огляду на їх недоведеність. У той же час, відмовляючи у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою, суд виходив із того, що вона не надала належних і допустимих доказів на підтвердження незаконного використання ОСОБА_1 частини належної їй земельної ділянки площею 0,15 га для проходу та проїзду.
Короткий зміст вимог касаційної скарги
У квітні 2021 року до Верховного Суду надійшла касаційна скарга ОСОБА_2 , у якій вона просить скасуватипостанову Львівського апеляційного суду від 22 лютого 2021 року в частині задоволених вимог  ОСОБА_1 за первісним позовом та відмови в задоволенні її зустрічного позову, з направленням справи  у цій частині на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.  
Заявник посилається на те, що суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норми права без урахування висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду, а також на те, що суд необґрунтовано відхилив її клопотання про зупинення провадження у справі (пункти 1, 4 частини другої статті 389 ЦПК України, пункт 3 частини третьої статті 411 ЦПК України). 
Доводи інших учасників справи
У відзиві на касаційну скаргу ОСОБА_1 просить залишити касаційну скаргу  ОСОБА_2 без задоволення, а оскаржуване судове рішення - без змін, посилаючись на його законність та обґрунтованість. 
Рух справи у суді касаційної інстанції 
Ухвалою Верховного Суду від 22 квітня 2021 року відкрито касаційне провадження у справі та витребувано її матеріали із суду першої інстанції.
11 травня 2021 року справа надійшла до Верховного Суду. 
Позиція Верховного Суду
Відповідно до пунктів 1 та 4 частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права, зокрема, якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку, а також якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу. 
Згідно з пунктом 3 частини третьої статті 411 ЦПК України  підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є також порушення норм процесуального права, на які посилається заявник у касаційній скарзі, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд необґрунтовано відхилив клопотання про витребування, дослідження або огляд доказів або інше клопотання (заяву) учасника справи щодо встановлення обставин, які мають значення для правильного вирішення справи.
Відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у  складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга є необґрунтованою та не підлягає задоволенню. 
Апеляційним судом встановлено, що ОСОБА_2 є власником будинковолодіння АДРЕСА_1 . 
Вказана земельна ділянка межує із земельною ділянкою, на якій розташований житловий будинок АДРЕСА_2 , який належить                                 ОСОБА_1 .
З довідки № 377, виданої 02 червня 2014 року Сновицькою сільською радою, встановлено, що заїзд з АДРЕСА_3 до будинку АДРЕСА_2 , що належить ОСОБА_1 існує тривалий час і відноситься до земель загального користування Сновицької сільської ради, що відображено у карті 1990 року.
З акта, складеного комісією Сновицької сільської ради від 06 травня 2014  року встановлено, що комісією зроблено обмір на місцевості земельної ділянки (дороги), яка проходить повз господарство ОСОБА_2 . Комісія встановила, взявши до уваги карту обліку присадибної земельної ділянки і громадських земель населених пунктів 1990 року, що              ОСОБА_2 зробила самозахоплення із земель загального користування сільської ради, встановивши загорожу на проїзній частині, таким чином зробивши самозахоплення з нижньої сторони 1 м до огорожі і зверху 1 м. Комісією також встановлено межові знаки від огорожі стовпа   ОСОБА_3 - 4 м і з верхньої сторони 4 м до початку сараю ОСОБА_2 . Таким чином, комісія вважала, що загорожа влаштована незаконно і підлягає демонтажу із перенесенням даної загорожі до встановлених комісією межових знаків. Комісія зобов`язала ОСОБА_2 на протязі 15 днів перенести загорожу.
З указаного слідує самозахоплення ОСОБА_2 частини земель загального користування, яка підлягає використанню для проходу та проїзду до будинковолодіння ОСОБА_1 , з приводу чого комісією складено акт, який затверджений на сесії Сновицької сільської ради. 
Рішенням Сновицької сільської ради Золочівського району Львівської області від 19 серпня 2015 року № 314, акт, складений комісією 06 травня 2014 року щодо встановлення межових знаків заїзду до присадибної ділянки ОСОБА_1 взято до уваги, затверджено межові знаки заїзду до присадибної ділянки ОСОБА_1 , зобов`язано ОСОБА_2 знести незаконно збудовану огорожу.
Рішення Сновицької сільської ради Золочівського району Львівської області від 19 серпня 2015 року № 314 стало предметом оскарження до суду у справі №  445/2103/15-ц за позовом ОСОБА_2 до Сновицької сільської ради, третя особа - відділ Держгеокадастру у Золочівському районі Львівської області. У результаті розгляду цієї справи Верховний Суд постановою від 02 вересня 2020 року залишив без змін постанову Львівського апеляційного суду від 08 жовтня 2019 року, якою у задоволенні позову   ОСОБА_2 про визнання недійсним рішення Сновицької сільської ради Золочівського району Львівської області від 19 серпня 2015 року № 314 та визнання права власності на земельну ділянку в порядку спадкування відмовлено.
Отже, з огляду на вищезазначені судові рішення, є чинним рішення Сновицької сільської ради Золочівського району Львівської області від 19 серпня 2015 року № 314, яким затверджено межові знаки заїзду до присадибної ділянки ОСОБА_1 згідно акта, складеного комісією 06 травня 2014 року та зобов`язано ОСОБА_2 знести незаконно збудовану огорожу на території спільного заїзду.
Встановивши ці обставини у справі, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про підставність й обґрунтованість заявлених  ОСОБА_1 позовних вимог про зобов`язання ОСОБА_2 усунути йому перешкоди у користуванні спільним заїздом, відновивши ширину спільного заїзду згідно з встановленими комісією межовими знаками. 
У той же час відмовляючи у задоволенні позовних вимог                         ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою, суд апеляційної інстанції виходив із того, що вона не надала належних і допустимих доказів на підтвердження незаконного використання ОСОБА_1 частини належної їй земельної ділянки площею 0,15 га для проходу та проїзду.
Колегія суддів погоджується з такими висновками апеляційного суду, оскільки вони ґрунтуються на повному і всебічному з`ясуванні всіх обставин у справі та правильній оцінці наявних у справі доказів.
Посилання у касаційній скарзі на те, що апеляційним судом не враховано висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 грудня 2018 року у справі № 910/18560/16 та постановах Верховного Суду від 23 травня 2018 року у справі № 465/5009/14-ц, від 14 листопада 2018 року у справі № 541/775/17, від 15 листопада 2018 року у справі № 156/370/16-ц, від 18 грудня 2019 року у справі № 556/1395/16-ц, від 28 жовтня 2020 року у справі № 635/7079/18, є безпідставними, оскільки правовідносини у зазначених справах та у справі, яка переглядається не є подібними, виходячи із встановлених у цій справі конкретних обставин.
Інші доводи касаційної скарги ґрунтуються на неправильному тлумаченні заявником норм процесуального права і зводяться до власної переоцінки позивачем встановлених судом обставин, що в силу вимог статті 400 ЦПК України виходить за межі розгляду справи судом касаційної інстанції. 
Колегія суддів також звертає увагу на те, що встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Це передбачено статтями 77, 78, 79, 80, 89, 367 ЦПК України. Якщо порушень порядку надання та отримання доказів у суді першої інстанції апеляційним судом не встановлено, а оцінка доказів зроблена як судом першої, так і судом апеляційної інстанцій, то суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів (постанова Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц).
Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів заявника та їх відображення у судових рішеннях, питання вмотивованості висновків судів попередніх інстанцій, Верховний Суд виходить з того, що у справі, що розглядається, сторонам надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, а доводи, викладені у касаційній скарзі, не спростовують обґрунтованих та правильних висновків суду апеляційної інстанції. 
Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини (рішення у справах «Пономарьов проти України», «Рябих проти Російської Федерації», «Нєлюбін проти Російської Федерації») повноваження вищих судових органів стосовно перегляду мають реалізовуватися для виправлення судових помилок  та недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду, перегляд не повинен фактично підміняти собою апеляцію. Повноваження вищих судів щодо скасування чи зміни тих судових рішень, які вступили в законну силу та підлягають виконанню, мають використовуватися для виправлення фундаментальних помилок.  
Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.
Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржуване судове рішення - без змін.
Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.
Постанову Львівського апеляційного суду від 22 лютого 2021 року залишити без змін. 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.
Судді:                                                                                               О. С. Ткачук 
А. А. Калараш
Є. В. Петров