Справа № 369/7419/20                                                                                                                       Головуючий в суді І інстанції Дубас Т.В.
Провадження № 22ц-824/5247/21                                                                                                          Доповідач в суді ІІ інстанції Мельник Я.С.

 
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
15 квітня 2021 року                                                                                                               м. Київ
 
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах: 
головуючого Мельника Я.С.,
суддів: Гуля В.В., Матвієнко Ю.О., 
за участі секретаря Примушка О.В.,
 
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу заступника керівника Київської обласної прокуратури, який діє в інтересах держави в особі Київської обласної державної адміністрації на ухвалу Києво-Святошинського районного суду Київської області від 25 листопада 2020 року про відмову у задоволенні заяви про забезпечення позову у справі за позовом Прокурора Київської області, який діє в інтересах держави в особі Київської обласної державної адміністрації до Головного управління Держгеокадастру у Київській області, Києво-Святошинської районної державної адміністрації Київської області, ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про визнання недійсним наказу, розпорядження та витребування землі з чужого незаконного володіння,
ВСТАНОВИВ:
 
У червні 2020 року прокурор Київської області звернувся до суду із вказаним позовом, та одночасно подав заяву, в якій просив вжити заходів забезпечення шляхом накладення арешту на земельні ділянки з кадастровими номерами 3222457400:03:002:5088 і 3222457400:03:002:5089 та заборони ОСОБА_4 і ОСОБА_3 та будь-яким іншим фізичним і юридичним особам проводити будівельні роботи та здійснювати дії щодо державної реєстрації речових прав на ці ділянки.
Обґрунтовував заяву тим, що на підставі оскаржуваного наказу ГУ Держземагентства у Київській області від 13 січня 2014 року за № КИ/3222457400:03:002/00012139 у власність ОСОБА_1 для ведення особистого селянського господарства передано земельну ділянку площею 1,4843 га з кадастровим номером 3222457400:03:002:5033, яка у подальшому була відчужена, поділена на дві окремі ділянки 3222457400:03:002:5089 та 3222457400:03:002:5088, які наразі перебувають у спільній частковій власності ОСОБА_4 і ОСОБА_3 , тому, на його думку, відповідачі мають можливість у будь-який час відчужити ці ділянки на користь інших осіб, та у зв`язку із наявністю між сторонами спору щодо цих ділянок, просив вжити заходи забезпечення позову, оскільки, на його думку, невжиття цих заходів призведе до утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову.
Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 25 листопада 2020 року у задоволенні заяви відмовлено.
Не погоджуючись із цією ухвалою, заступник керівника Київської обласної прокуратури подав апеляційну скаргу, в якій просить її скасувати та ухвалити нове судове рішення про задоволення заяви про забезпечення позову, посилаючись на порушення судом норм процесуального права та неповне з`ясування судом усіх обставин справи.
У обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначає, що невжиття  заходів забезпечення позову до винесення рішення суду у даній справі може істотно ускладнити та унеможливити ефективний захист порушеного права держави на земельні ділянки, які, на думку прокурора, вибули з володіння держави незаконно, крім того відповідачами у будь-який момент може бути здійснене відчуження спірних земельних ділянок на користь інших осіб, натомість прокурором було належним чином обґрунтовано необхідність застосування заходів забезпечення позову, надано належні і допустимі докази на підтвердження своїх вимог, заявлені заходи забезпечення позову є співмірними із позовними вимогами, чого місцевим судом враховано не було, через що вважає оскаржувану ухвалу такою, що підлягає скасуванню.
У свою чергу, ОСОБА_4 через свого представника подав відзив на апеляційну скаргу, в якому погоджується з висновками суду першої інстанції та вказує зокрема на те, що місцевий суд дійшов правильного висновку про те, що заявником належним чином не обґрунтовано необхідність застосування заходів забезпечення позову, не надано будь-яких належних і допустимих доказів того, що відповідачами умисно вчиняються дії спрямовані на відчуження спірного майна з метою уникнення виконання можливого рішення суду, а посилання прокурора на потенційну можливість ухилення відповідачів від виконання судового рішення є припущенням, тому просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржувану ухвалу - без змін.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає необхідним апеляційну скаргу задовольнити з наступних підстав. 
Відмовляючи у задоволенні заяви про забезпечення позову, суд першої інстанції виходив з того, що заявником не надано належних доказів на підтвердження реальної загрози настання обставин, які можуть утруднити чи унеможливити  виконання судового рішення у даній справі, через що відсутні підстави для вжиття заходів забезпечення позову. 
Однак, колегія суддів не може повністю погодитися з такими висновками суду першої інстанції, виходячи з наступного.
Як вбачається з матеріалів справи, у червні 2020 року прокурор Київської області в інтересах держави в особі Київської обласної державної адміністрації звернувся до суду із позовом до ГУ Держгеокадастру у Київській області, Києво-Святошинської РДА Київської області, ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про визнання недійсним наказу ГУ Держземагенства у Київській області № КИ/3222457400:03:002/00012139 від 13 січня 2014 року про передачу у власність ОСОБА_1 земельної ділянки з кадастровим номером 3222457400:03:002:5033, визнання недійсними розпоряджень Києво-Святошинської РДА № 165 і № 166 від 07 березня 2019 року щодо зміни цільового призначення земельних ділянок 3222457400:03:002:5088 і 3222457400:03:002:5089, які перебувають у спільній частковій власності ОСОБА_3 і ОСОБА_4 , та витребування цих ділянок з володіння відповідачів на користь держави. 
За змістом ч.ч. 1, 2 ст.149 ЦПК України суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.
Метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, тимчасових заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій з боку відповідача з тим, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання можливого судового рішення, якщо його буде ухвалено на користь позивача, у тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення. Суд застосовує заходи забезпечення позову у разі, якщо існує очевидна небезпека заподіяння шкоди правам, свободам та інтересам позивача до ухвалення рішення у справі.
Забезпечення позову по суті є обмеженням суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов`язаних із ним інших осіб в інтересах забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених вимог позивача (заявника). Зазначені обмеження встановлює суд в ухвалі, вони діють до заміни судом виду забезпечення позову або скасування заходів забезпечення позову.
Відповідно до п.п. 1 і 2 ч.2 ст. 150 ЦПК України позов забезпечується накладенням арешту і забороною вчиняти певні дії.
Відповідно до п.4  Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову» № 9 від 22.12.2006 року, розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.
При вжитті заходів забезпечення позову судом необхідно враховувати зміст позовних вимог, співмірність вжитих заходів із вимогами та вид забезпечення позову (пункт 3 і 4 постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 22 грудня 2006 року «Про практику розгляду судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову»).
Відповідно до ст.ст. 2, 13 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Європейський суд з прав людини нагадує, що стаття 13 Конвенції гарантує наявність на національному рівні засобу правового захисту для реалізації прав і свобод, визначених у Конвенції, у якій би формі вони не забезпечувались у національному правовому полі.
Сфера зобов`язань Договірних держав за статтею 13 коливається в залежності від природи скарги заявника; проте засіб юридичного захисту, якого вимагає стаття 13, має бути «ефективним» як на практиці, так і за законом (порівняйте: «Кудла проти Польщі» [GC], N 30210/96, п. 157, ECHR 2000-XI). Існування такого засобу повинно бути достатнім не тільки в теорії, але й на практиці, без чого йому бракуватиме необхідної доступності та ефективності (див., крім іншого, «Міфсуд проти Франції» [GC], N 57220/00, ECHR 2002-VIII) (Рішення від 29 червня 2006 року у справі «Пантелеєнко проти України», заява N 11901/02 Страсбург).
Отже, підставою для забезпечення позову є наявність обґрунтованого припущення, що невжиття заходів забезпечення позову може утруднити  чи зробити неможливим виконання рішення суду в разі задоволення позову.
Зі змісту позовної заяви вбачається, що між сторонами існує спір, зокрема, щодо законності отримання спірних земельних ділянок та їх витребування, враховуючи, що відповідачі ОСОБА_3 і ОСОБА_4 можуть вчинити будь-які дії щодо розпорядження або відчуження цих об`єктів нерухомого майна у власність інших осіб, через що, на думку колегії суддів, існує наявність обґрунтованого припущення, що невжиття заходів забезпечення позову може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду у разі задоволення позову в частині вимоги про витребування земельних ділянок з чужого незаконного володіння, при цьому заявлені заходи забезпечення позову є співмірними з позовними вимогами.
Таким чином, оскільки суд першої інстанції зазначених обставин належним чином не перевірив і не врахував, що невжиття заходів забезпечення позову може істотно утруднити ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів держави, в інтересах якої прокурор звернувся до суду із цим позовом, та що накладення арешту на спірні земельні ділянки і заборона вчиняти щодо них відповідних дій не порушує прав інших учасників справи і є співмірним із заявленими позовними вимогами, то оскаржувана ухвала не може бути визнана законною і обґрунтованою, а тому підлягає скасуванню із прийняттям постанови про задоволення заяви про забезпечення позову. 
 
Керуючись ст. ст. 374, 376 ЦПК України, суд,-
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Апеляційну скаргу заступника керівника Київської обласної прокуратури задовольнити. 
 
Ухвалу Києво-Святошинського районного суду Київської області від 25 листопада 2020 року - скасувати та прийняти постанову про задоволення заяви про забезпечення позову.
 
Вжити заходи забезпечення позову шляхом накладення арешту на земельні ділянки з кадастровими номерами 3222457400:03:002:5088 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1590994132224) і 3222457400:03:002:5089 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1591037032224), що розташовані на території Чабанівської селищної ради, Києво-Святошинського району, Київської області, та заборони ОСОБА_4  (реєстраційний ІПН - НОМЕР_1 ), ОСОБА_3  (ІПН - НОМЕР_2 ) та будь-яким іншим фізичним і юридичним особам проводити будівельні роботи на цих земельних ділянках та здійснювати дії щодо державної реєстрації речових прав на ці ділянки.
 
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий:                                 Судді: