Справа № 347/1562/20 
Провадження № 22-ц/4808/572/21 
Головуючий у 1 інстанції Гордій В. І. 
Суддя-доповідач Пнівчук 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
13 квітня 2021 року м. Івано-Франківськ
Івано-Франківський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ 
головуючої                 Пнівчук О.В.
суддів:                 Максюти І.О., Томин О.О.,
розглянувши у порядку письмового провадження справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на заочне рішення Косівського районного суду від 26 листопада 2020 року, в складі судді Гордія В.І., у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про розірвання шлюбу,
в с т а н о в и в :
У серпні 2020 року ОСОБА_2 звернулася в суд з позовом до ОСОБА_1 про розірвання шлюбу.
Свої вимоги мотивувала тим, що з відповідачем ОСОБА_1 перебувала в шлюбі який зареєстрований 10 лютого 2004 року Лючанською сільською радою, Косівського району, актовий запис №1. В шлюбі в них ІНФОРМАЦІЯ_1 народилась дочка ОСОБА_3 .
Оскільки спільне життя з відповідачем не склалось, в них виявились різні погляди на життя та сімейні відносини, шлюб носить формальний характер, подальше спільне життя з відповідачем є неможливе, тому просила шлюб розірвати, дочку ОСОБА_4 залишити на проживанні з нею.
Заочним рішенням Косівського районного суду від 26 листопада 2020 року позов ОСОБА_2 задоволено.
Шлюб між ОСОБА_2 до ОСОБА_1 зареєстрований 10 лютого 2004 року в Лючанській сільській раді, Косівського району за актовим записом №1 розірвано.
Неповнолітню доньку ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 залишено на вихованні з матір`ю – ОСОБА_2 .
Ухвалою Косівського районного суду від 27.01.2021 року заяву ОСОБА_1 про перегляд заочного рішення по справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про розірвання шлюбу залишено без задоволення.
       Не погоджуючись з рішенням суду, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій посилається на неповне з`ясування судом обставин справи, невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи та порушення норм матеріального і процесуального права.
       Зокрема вказує, що суд формально поставився до розгляду питання про розірвання шлюбу, не з`ясувавши фактичні взаємини подружжя та дійсні причини позову, не врахував наявність неповнолітньої дитини та не вжив достатніх заходів для примирення подружжя.
       Апелянт зазначив, що сторони спільно виховують неповнолітню дочку ОСОБА_3 , яка навчається у гімназії с.Вижниця, Чернівецької області і він щоденно возить її на навчання в школу та забирає її, а позивачка працює у смт. Путила, за 40 км від дому, а тому більше часу відсутня вдома. 
       Апелянт просив рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким в задоволенні позову відмовити.
       У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_2 зазначила, що рішення суду першої інстанції є законним та обгрунтованим., просила відмовити в задоволенні апеляційної скарги.
Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши письмові матеріали справи, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з наступних підстав.
Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 274 ЦПК України у порядку спрощеного позовного провадження розглядаються малозначні справи.
Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України, справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного провадження, з особливостями встановленими цією главою.
Для цілей цього кодексу малозначними справами є: справи про розірвання шлюбу (п.4 ч.6 ст.19 ЦПК України).
Згідно з ч. 13 ст.7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
Отже, враховуючи викладене, апеляційна скарга ОСОБА_5 на рішення Косівського районного суду від 26 листопада 2020 року підлягає розгляду в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи та без їх виклику як малозначна.
Відповідно до ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обгрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`сованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні.
Судове рішення вищезазначеним вимогам відповідає.
               Постановляючи рішення про задоволення позову ОСОБА_2 про розірвання шлюбу, суд першої інстанції виходив із того, що шлюб між сторонами носить формальний характер, збереження сім”ї є неможливим, а тому наявні підстави для розірвання шлюбу.
       З таким висновком погоджується колегія суддів з огляду на наступне.
       З матеріалів справи вбачається, що 10 лютого 2004 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 у виконавчому комітеті Лючанської сільської ради, Косівського району зареєстровано шлюб, про що зроблено відповідний актовий запис за №1.
       В шлюбі у сторін народилася дочка ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , про що свідчить копія свідоцтва про народження серії НОМЕР_1 від 06 грудня 2006 року (а.с. 3).
       Відповідно до ст. 51 Конституції України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і чоловіка. Кожен із подружжя має рівні права і обов`язки у шлюбі та сім`ї.
       Шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається (ч. 1 ст. 24 СК України).
       Частинами 3 та 4 ст. 56 СК України передбачено право кожного з подружжя припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження, в тому числі примушування до статевого зв`язку за допомогою фізичного або психічного насильства, є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканність і може мати наслідки, встановлені законом.
       Згідно з ч. 2 ст. 104, ч. 3 ст.105 СК України шлюб припиняється внаслідок його розірвання, у тому числі за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, відповідно до статті 110 СК України.
       За змістом ч. 3 ст. 109 СК України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що заява про розірвання шлюбу відповідає дійсній волі чоловіка та дружини і що після розірвання шлюбу не будуть порушені їхні особисті та майнові права, а також права їхніх дітей.
       Відповідно до ч. 1 ст. 110, ст. 112 СК України позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя. Суд з`ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини, дитини з інвалідністю та інші обставини життя подружжя. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення.
       Обґрунтовуючи свої позовні вимоги, позивач ОСОБА_2 зазначила, що їхнє з чоловіком сімейне життя не склалося, примирення з відповідачем вона не бажає, а подальше збереження сім`ї вважає неможливим.
       У запереченні на позов ОСОБА_1 посилався на те, що розірвання шлюбу суперечить як його інтересам так і інтересам позивачки, в сім”ї мають місце непорозуміння, однак такі не є вагомою підставою для розірвання шлюбу. 
       Разом з тим, у заяві відповідач не ставив питання про надання судом строку для примирення подружжя.
       Як убачається з матеріалів справи відповідач, будучи належним чином повідомленим про час та місце судового розгляду, у судові засідання призначені на 09.11.2020 року та 26.11.25020 року не з”явився, натомість позивачка подала заяву про розгляд справи у її відсутності, позов підтримала у повному обсязі, у зв”язку з чим суд суд постановив заочне рішення про задоволення позову про розірвання шлюбу.
       Одночасно згідно із статтею 111 СК України суд вживає заходів щодо примирення подружжя, якщо це не суперечить моральним засадам суспільства.
       Закон не визначає, які саме заходи можуть застосовуватися судом для примирення подружжя, оскільки такі питання можуть вирішуватися виключно у процесі розгляду конкретної справи.
       Важливою особливістю справ про розірвання шлюбу є те, що суд з урахуванням усіх фактичних обставин може відкласти розгляд справи та призначити подружжю строк для примирення, як це визначено частиною сьомою статті 240 ЦПК України.
       Отже, шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя, збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей. 
       Надання строку для примирення є виключно правом суду, а не його обов`язком.
       Беручи до уваги те, що у запереченні на позов, ні в заяві про перегляд заочного рішення, ні в апеляційній скарзі на рішення суду апелянтом не обґрунтовувалась необхідність надання строку на примирення подружжя, а також враховуючи те, що ОСОБА_2 не бажає зберігати подружні відносини із заявником доводи відповідача про порушення його права на призначення подружжю строк для примирення є безпідставними.
       Посилання апелянта на те, що рішенням суду дочку ОСОБА_4 залишено на проживанні з матір”ю, а тому він буде позбавлений можливості піклуватись про неї, слід зазначити наступне.
       Проживання дитини з матір`ю не позбавляє батька приймати участь у вихованні та розвитку дитини.
       Згідно з частиною 1 статті 161 СК України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом.
       Водночас місцевим судом під час розгляду цієї справи не вирішувалось питання про визначення місця проживання дитини.
       За загальним правилом за відсутності спору щодо того з ким із батьків будуть проживати неповнолітні діти, суд може вирішити питання про залишення проживання дитини з матір`ю чи батьком одночасно з вимогою про розірвання шлюбу.
       Лише за наявності такого спору між батьками суд повинен роз`яснити сторонам порядок вирішення питання про визначення місця проживання дитини.
       Матеріали справи не містять доказів про наявність такого спору між сторонами станом на час ухвалення рішення судом першої інстанції. 
        ОСОБА_1 не подавав до місцевого суду своїх заперечень щодо проживання спільної дитини разом із матір`ю, апеляційна скарга, подана ним на рішення місцевого суду, доказів наявності спору щодо питання про залишення проживання дитини з матір`ю також не містить.
       Така правова позиція висловлена Верховним Судом у постанові від 15 січня 2020 року справа № 200/952/18 провадження № 61-14859св19.
       Посилання апелянта на те, що позивачка та головуючий по справі ОСОБА_6 давні знайомі, а тому були наявні підстави для самовідводу судді не заслуговують на увагу, оскільки не підтверджені будь-якими доказами. Крім того, відповідач маючи сумніви в неупередженості головуючого в справі не скористався наданим йому правом відводу складу суду.
       Відповідно до ст. 89 ЦПК України виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному повному та об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.
       Відповідно до рішення «Проніна проти України» № 63566/00, §23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року, п. 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент.
       Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пунктом 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE (Серявін та інші проти України), №4909/04, §58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).
       Відповідно до пункту 1 частини першої статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
       За змістом статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. 
       Оскаржуване рішення постановлено з дотриманням вимог норм матеріального та процесуального права, ґрунтується принципах справедливості, добросовісності та розумності, доводи апеляційної скарги обґрунтованості висновків суду не спростовують, а тому підстави для його скасування відсутні.
       Керуючись ст.ст. 367, 375, 381-383, 390 ЦПК України, суд, 
п о с т а н о в и в:
       Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 залишити без задоволення, а заочне рішення Косівського районного суду від 26 листопада 2020 року без зміни.
       Постанова набирає законної сили з часу її прийняття, у випадках передбачених п.2 ч.3 ст. 389 ЦПК України може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту судового рішення.
       
       Головуюча                                                                О.В. Пнівчук
       Судді:                                                                        І.О. Максюта
                                                                                       О.О. Томин