Справа № 346/4335/19 
Провадження № 22-ц/4808/268/21 
Головуючий у 1 інстанції Веселов В. М. 
Суддя-доповідач Фединяк 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
30 березня 2021 року м. Івано-Франківськ
Івано-Франківський апеляційний суд в складі колегії суддів:
головуючого                Фединяка В.Д. ( суддя-доповідач) 
суддів:                Бойчука І.В., Девляшевського В.А.                
секретаря                Капущак С.В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом Публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором та зустрічної позовної заяви ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» про захист прав споживачів та визнання недійсним пункту кредитного договору, за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 ОСОБА_2 на рішення Коломийського міськрайонного суду від 18 листопада 2020 року, ухвалене в складі судді Веселова В. М. в м.Коломиї,
ВСТАНОВИВ:
У вересні 2019 року Публічне акціонерне товариство «Державний ощадний банк України» в особі Івано-Франківського обласного управління АТ «Ощадбанк» звернулось в суд з позовом до  ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором. 
Позовні вимоги мотивовані тим, що 30 липня 2018 року між ОСОБА_1 та банком укладено Договір про споживчий кредит №32-0165 (для придбання енергозберігаючого обладнання та матеріалів), згідно умов якого ОСОБА_1 отримала кредит в розмірі 50 000,00 грн, зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 17,99% на рік та зі строком кредитування на 36 місяців з терміном остаточного повернення кредиту не пізніше 30 липня 2021 року, якщо інший строк та/або термін не буде встановлено згідно з умовами Договору. Відповідно до п. 3.3.3. Позичальник зобов`язувався здійснювати повернення Кредиту рівними частинами в розмірі 1 388 грн. 89 коп. та сплату процентів, нарахованих Банком на залишок основної суми боргу за кредитом, щомісячно до 25 числа місяця, наступного за звітним, починаючи з серпня 2018 року, шляхом внесення власних коштів на поточний рахунок для обслуговування, які Банк, використовуючи право договірного списання коштів, наданого йому згідно з умовами цього договору, списує в рахунок погашення основної суми боргу за кредитом та сплати процентів, відповідно до черговості, визначеної Договором. Для досудового врегулювання спору, банком неодноразово надсилалось повідомлення з розрахунком заборгованості та надавався термін добровільного погашення боргу. Вказує, що відповідач ОСОБА_1 порушила зобов`язання, щодо своєчасності повноти внесення коштів за користування кредитом. У зв`язку з порушення графіку сплати коштів станом на 29 серпня 2019 року у ОСОБА_1 виникла заборгованість за кредитними зобов`язаннями в розмірі 47 106,67 грн., з яких: 40 277,78 грн. - заборгованість за кредитом; 2 263,12 грн. заборгованість за відсотками; 3 852,00 грн. пеня за несвоєчасне погашення основного боргу; 334,88 грн. пеня за несвоєчасне погашення відсотків; 333,33 грн. – 3% річних за несвоєчасне погашення кредиту; 28,68 грн. – 3% річних за несвоєчасне погашення процентів; 11,11 грн.- втрати від інфляції за несвоєчасне погашення основного боргу; 5,77 грн.- втрати від інфляції за несвоєчасне погашення процентів., яку просить стягнути з ОСОБА_1 на користь банку та 1921 грн судового збору.
У лютому 2020 року ОСОБА_1 звернулась в суд з зустрічною позовної заявою до Публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» про захист прав споживачів та визнання пункту кредитного договору недійсним.
Зустрічна позовна заява мотивована тим, що під час укладання  між сторонами кредитного договору від 30 липня 2018 року порушено порядок розрахунку та погодження сторонами ціни договору, зокрема встановлення загальної сукупної вартості кредиту та погодження вартості послуг Банку. Вважає, що дані вимоги Закону «Про захист прав споживачів» та Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та скупну вартість кредиту, затверджених Постановою Правління НБУ від 10.05.07 р. № 168 не були дотримані банком. Крім того, згідно п. 3.1.1.1. договору  нею сплачено одноразово комісію за надання кредиту в розмірі 2150 грн, вважає обов`язок сплачувати комісію неправедливим.  Крім того, нарахована заборгованість по комісії в сумі 18105,06 банком не обґрунтована. Просить визнати недійсним пункт кредитного договору 3.1.1.1. №32-0165 від 30 липня 2018 року укладеним між ПАТ “Державний Ощадний Банк України” та"    ОСОБА_1 кредитного договору № б.н. від 22 січня 2019 року, застосувати наслідки недійсності пункту кредитного договору шляхом зарахування сплачених коштів згідно п. 3.1.1.1. в сумі 2150 грн в тіло кредиту на дату видачі кредиту 30 липня 2018 року. 
Рішенням Коломийського міськрайонного суду від 18 листопада 2020 року позов задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» в особі філії – Івано-Франківського обласного управління АТ «Ощадбанк» заборгованість за Договором про споживчий кредит № 32-0165 від 30 липня 2018 року в розмірі 44 956,67 (сорок чотири тисячі дев`ятсот п`ятдесят шість) грн. 67 коп., з яких: - 38127 ,78 грн. - заборгованість за кредитом; 2 263,12 грн. заборгованість за відсотками; 3 852,00 грн. пеня за несвоєчасне погашення основного боргу; 334,88 грн. пеня за несвоєчасне погашення відсотків; 333,33 грн. – 3% річних за несвоєчасне погашення основного боргу; 28,68 грн. – 3% річних за несвоєчасне погашення процентів; 11,11 грн.- втрати від інфляції за несвоєчасне погашення основного боргу; 5,77 грн.- втрати від інфляції за несвоєчасне погашення процентів та судовий збір у розмірі 1921(одна тисяча дев`ятсот двадцять одна) гривня 00 коп. В решті позовних вимог відмовлено.
Зустрічний позов ОСОБА_1 до публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» про захист прав споживача та зобов`язання визнання правочину недійсним задоволено частково.
Визнано недійсним пункт кредитного договору 3.1.1.1. №32-0165 від 30 липня 2018 року укладеним між ПАТ “Державний Ощадний Банк України” та" ОСОБА_3 кредитного договору № б.н. від 22 січня 2019 року недійсними. В решті вимог зустрічної позовної заяви відмовлено.
Не погоджуючись з рішенням суду, представник ОСОБА_1 . ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу, в якій ставить питання про скасування оскаржуваного рішення в частинні стягнення заборгованості з ОСОБА_1 , посилаючись на те, що суд неповно з`ясував обставини справи, допустив порушення норм матеріального та процесуального права, тому постановив незаконне рішення. Зокрема, апелянт вказує на те, що позичальник належним чином виконував зобов`язання за кредитним договором. Наданий банком розрахунок заборгованості не є допустимим доказом, оскільки оформлений з порушенням вимогам законодавства. Так, розрахунки складені без підпису головного бухгалтера та без посилання на бухгалтерські документи первинного обліку. Крім того, в порушення вимог Закону України «Про захист прав споживачів» в кредитному договорі не вказано загальна вартість кредиту для споживача та не погоджено вартість послуг банку. Договір передбачає сплату відсотків, проте розрахунок загальної вартості відповідач не отримував. Банком не надано докази досудового врегулювання спору та факт отримання таких вимог боржником. Вказує, шо стягнення 3 % річних та індексу інфляції є передчасним, оскільки це подвійна цивільно-правова відповідальність.
Відзив на апеляційну скаргу у встановлений апеляційним судом строк не надходив.
Відповідно до ч.3 ст.360 ЦПК України, відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.
Сторони  у встановленому законом порядку повідомлялись про дату, час і місце розгляду справи, проте за вказаним в апеляційні скарзі місцем проживання відсутні і в судове засідання не з`явились, що відповідно ч.2 ст.372 ЦПК України не перешкоджає розгляду справи у їх відсутності. 
Розгляд справи за відсутності сторін та учасників справи, щодо яких наявні відомості про направлення судової повістки за вказану ними адресою, не є порушенням статті 129 Конституції України та статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод про доступ до правосуддя.
Заслухавши доповідь судді, дослідивши матеріали справи та перевіривши відповідно до ст. 367 ЦПК України наведені у скарзі доводи, апеляційний суд дійшов висновку про часткове задоволення апеляційної скарги з таких підстав.
Ухвалюючи рішення про часткове задоволення зустрічного позову Публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» в особі Івано-Франківського обласного управління АТ «Ощадбанк», суд першої інстанції виходив з того, що між сторонами укладено договір про споживчий кредит (для придбання енергозберігаючого обладнання та матеріалів) від 30.07.2018р. В порушення вищезазначених вимог закону та умов договору, відповідач зобов`язання за кредитним договором не виконує, тому дійшов висновку про наявність правових підстав для часткового задоволення позовних вимог і стягнення з відповідача отриманого ним та непогашеного тіла кредиту в розмірі 47106 грн.67 коп. за винятком суми 2150,00 грн. Що стосується зарахування суми 2150 грн. в тіло кредиту,то дана вимога не може бути вирішена судом, оскільки це є розрахунки між позивачем та відповідачкою,і суд не має право вирішувати замість сторін договору зарахування в погашення тіла кредит та тих чи інших сум. Щодо зустрічного позову, то умова договору про надання споживчого кредиту, яка передбачає здійснення будь-яких платежів за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону, є нікчемною.
Рішення суду в частині часткового задоволення зустрічного позову не оскаржується, а тому не переглядається.
З висновком суду повністю погодитись неможна з огляду на таке.
Згідно вимог статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим визнається рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні і які відповідають вимогам закону про їх належність і допустимість, або обставин, що не підлягають доказуванню, а також якщо рішення містить вичерпні висновки суду, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи.
Відповідно до частини першої статті 352 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.
Підставами апеляційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права. 
Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, 30 липня 2018 року відповідач ОСОБА_1 уклала договір про споживчий кредит за №32-0165 (для придбання енергозберігаючого обладнання та матеріалів) (а.с.4-9).
Відповідно до п. 2.2 договору на встановлення відновлюваної кредитної лінії Банк надав відповідачу кредит в сумі 50 000 грн. на строк 36 місяців.
Відповідно до п.2.4.1. процентна ставка за кредитом є фіксованою і складає 17.99 сотих процентів річних і сплачується щомісячно.
Згідно п.3.3.3 договору позичальник зобов`язувався здійснювата повернення кредиту рівними частинами у розмірі 1 388 грн 89 коп. та сплату процентів щомісячно до 25 числа місяця наступного за звітнім, починаючи з серпня 2018 року.
Частиною першою статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Згідно із частиною першою статті 598 ЦК України зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом.
Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 ЦК України).
У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов`язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (стаття 611 ЦК України).
Згідно зі статтею 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати кредит позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит і сплатити проценти.
Відповідно до частини другою статті 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то у разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього кодексу.
Згідно з частиною першою статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.
Відповідно до статті 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
Згідно з частиною першою статті 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.
Отже, для належного виконання зобов`язання необхідно дотримуватися визначених у договорі строків (термінів), зокрема щодо сплати процентів, а прострочення виконання зобов`язання є його порушенням.
Відповідно до статті 599 ЦК України зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.
Крім того, відповідно правового висновку, викладеного у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 444/9519/12 (провадження № 14-10цс18), після спливу визначеного договором строку кредитування, право кредитодавця на нарахування передбаченої договором, зокрема, пені за порушення строків повернення кредиту та нарахованих процентів припиняється, а кредитодавець має право на отримання гарантій належного виконання зобов`язання відповідно до частини другої статті 625 ЦК України, а не у вигляді стягнення пені.
Неустойка нараховується в разі порушення боржником зобов`язання (стаття 610, пункт третій частини першої статті 611 ЦК України) з першого дня прострочення та доти, доки зобов`язання не буде виконане.
Період, за який нараховується пеня за порушення зобов`язання, не обмежується. Її розмір збільшується залежно від тривалості порушення зобов`язання. Тобто пеня може нараховуватися на суму невиконаного або неналежно виконаного грошового зобов`язання (зокрема, щодо повернення кредиту чи сплати процентів за кредитом) протягом усього періоду прострочення, якщо інше не вказано в законі чи договорі.
Отже, позивач має право на стягнення пені за прострочення виконання зобов`язання, яка обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.
Вказані висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 у справі № 366/1088/16-ц (провадження № 14-154цс18).
Згідно наданого банком розрахунку встановлено: станом на 29 серпня 2019 року у ОСОБА_1 виникла заборгованість за кредитними зобов`язаннями в розмірі 47 106,67 грн., з яких: 40 277,78 грн. - заборгованість за кредитом; 2 263,12 грн. заборгованість за відсотками; 3 852,00 грн. пеня за несвоєчасне погашення основного боргу; 334,88 грн. пеня за несвоєчасне погашення відсотків; 333,33 грн. – 3% річних за несвоєчасне погашення кредиту; 28,68 грн. – 3% річних за несвоєчасне погашення процентів; 11,11 грн.- втрати від інфляції за несвоєчасне погашення основного боргу; 5,77 грн.- втрати від інфляції за несвоєчасне погашення процентів.

Таким чином, суд першої інстанції вірно встановив, що ОСОБА_1 отримала грошові кошти за договором від 30 липня 2018 року, однак належним чином не виконувала зобов`язання з погашення кредиту та процентів за їх користування.
Колегія суддів погоджується з такими висновками, оскільки факти отримання коштів та неналежного виконання умов договору в частині повернення кредитного ліміту та погашення заборгованості не спростовані відповідачем належними та допустимими доказами, що є його процесуальним обов`язком в силу вимог статей 12, 81 ЦПК України. 
Доводи апеляційної скарги про те, що суд застосував подвійну відповідальність, що заборонено статтею 61 Конституції України та іншими законами, не знайшли свого підтвердження, тому на увагу не заслуговують, виходячи з наступного.
Цивільно-правова відповідальність - це покладення на правопорушника основаних на законі невигідних правових наслідків, які полягають у позбавленні його певних прав або в заміні невиконання обов`язку новим, або у приєднанні до невиконаного обов`язку нового додаткового. Покладення на боржника нових додаткових обов`язків як заходу цивільно-правової відповідальності має місце, зокрема, у випадку стягнення неустойки (пені, штрафу). Відповідно до статті 549 ЦК України штраф і пеня є одним видом цивільно-правової відповідальності, а тому їх одночасне застосування за одне й те саме порушення - строків виконання грошових зобов`язань за кредитним договором, свідчить про недотримання положень, закріплених у статті 61 Конституції України щодо заборони подвійної цивільно-правової відповідальності за одне і те саме порушення.
Встановлено, що звертаючись до суду, банк заявив вимогу про притягнення боржника до відповідальності за порушення грошового зобов`язання, передбаченого частиною другою статті 625 ЦК України.
Формулювання статті 625 ЦК України, коли нарахування процентів тісно пов`язується із застосуванням індексу інфляції, орієнтує на компенсаційний, а не штрафний характер відповідних процентів. За змістом частини другої статті 625 ЦК України нарахування інфляційних витрат на суму боргу та 3 % річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника (спеціальний вид цивільно-правової відповідальності) за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат (збитків) кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отримання компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. Отже, проценти, передбачені статтею 625 ЦК України, не є штрафними санкціями, про що в свою чергу зазначав Верховний Суд України у постанові від 17 жовтня 2011 року у справі № 6-42цс11.
Разом з тим, стягуючи 3% річних за несвоєчасне погашення основного боргу в сумі 333,33 грн, 3% річних за несвоєчасне погашення процентів в сумі 11,11 грн та 5,77 грн - сума втрат від інфляції за несвоєчасне погашення процентів, суд першої інстанції не врахував, що розірвання кредитного договору припиняє його дію на майбутнє, але не впливає на факти укладення та дії цього договору включно до моменту його розірвання. Тому з моменту розірвання кредитного договору у позичальника залишається обов`язок повернути позивачеві заборгованість, нараховану за цим договором станом на день його розірвання, а кредитодавець втрачає право нараховувати передбачені кредитним договором проценти та неустойку за період після розірвання цього договору. Права й інтереси кредитодавця у правовідносинах з позичальником після розірвання кредитного договору забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.
Суд відхиляє доводи апеляційної скарги, про відсутність в кредитному договорі сукупної вартість кредиту, що є наслідком погіршення становища споживача, спростовуються змістом кредитного договору та не узгоджуються з матеріалами справи.
Спірний кредитний договір підписаний сторонами, які досягли згоди з усіх його істотних умов; позивач на момент укладання договору не заявляв додаткових вимог щодо умов договору та в подальшому виконував їх; договір містить повну інформацію щодо умов кредитування: строк кредитування, процентну ставку за користування кредитом, строки сплати платежів, мету, для реалізації якої споживчий кредит був виданий, а також права та обов`язки сторін, порядок розрахунків, відповідальність за порушення зобов`язань.
Інші доводи апеляційної скарги зводяться до незгоди з висновками суду першої інстанції стосовно установлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судом, який їх обґрунтовано спростував.
Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення у справі "Проніна проти України", N 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). 
За змістом п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.
Згідно вимог п. п. 1, 3, 4 ч. 1, 2 статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.
Порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.
Таким чином, з урахуванням вищевикладеного, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції постановлено з неповним з`ясуванням обставин, які мають значення для справи, а також з допущенням порушення норм матеріального та процесуального права, тому в частині стягнення за договором про споживчий кредит №32-0165 від 30 липня 2018 року 3% річних за несвоєчасне погашення основного боргу в сумі 333,33 грн, 3% річних за несвоєчасне погашення процентів в сумі 11,11 грн та 5,77 грн - сума втрат від інфляції за несвоєчасне погашення процентів слід скасувати та відмовити в цій частині позову Публічному акціонерному товариству «Державний ощадний банк України» в особі Івано-Франківського обласного управління АТ «Ощадбанк». 
Стаття 129 Конституції України серед основних засад судочинства визначає забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення (пункт 8).
Згідно з пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах, крім випадків, зазначених у цій же нормі ЦПК України.
Відповідно до пункту 1 частини шостої статті 19 ЦПК України малозначними справами є справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.
Прожитковий мінімум для працездатних осіб вираховується станом на 01 січня календарного року, в якому подається скарга (частина дев`ята статті 19 ЦПК України).
Ціна позову в даній справі становить 56 832,78 грн, яка станом на 01 січня 2021 року не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (2189 грн*100=218 900 грн).
Отже зазначена справа є малозначною, тому в силу вимог закону, в касаційному порядку оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених п. 2 ч.3 ст.389 ЦПК України.
       Керуючись ст. 374, 376, 382-384, 389-391 ЦПК України, апеляційний суд 
ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 ОСОБА_2 задовольнити частково. Рішення Коломийського міськрайонного суду від 18 листопада 2020 року в частині стягнення за договором про споживчий кредит №32-0165 від 30 липня 2018 року 3% річних за несвоєчасне погашення основного боргу в сумі 333,33 грн, 3% річних за несвоєчасне погашення процентів в сумі 11,11 грн та 5,77 грн - сума втрат від інфляції за несвоєчасне погашення процентів скасувати та відмовити в цій частині позову Публічному акціонерному товариству «Державний ощадний банк України» в особі Івано-Франківського обласного управління АТ «Ощадбанк». 
В решті рішення суду залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з моменту прийняття і в касаційному порядку оскарженню не підлягає, а у випадках, передбачених п.2 ч.3 ст.389 ЦПК України може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту судового рішення.
Повний текст складено 05 квітня 2021 року.

Судді:                                                        В.Д.Фединяк 
                                                               І.В.Бойчук 
       В.А.Девляшевський