ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
79010, м.Львів, вул.Личаківська,81
_________________________________________________________________________________________________________
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
"22" червня 2021 р.                                                                     Справа №914/2111/19

Західний апеляційний господарський суд у складі колегії:
головуючого – судді                                                  Кравчук Н.М.
суддів                                                                                 Мирутенко О.Л.
                                                                                          Скрипчук О.С.
секретар судового засідання Кобзар О.В.
розглянувши          апеляційну скаргу Фізичної особи-підприємця Антонюка Зіновія Івановича б/н від 25.11.2020 (вх. № ЗАГС 01-05/3510/20 від 01.12.2020)
на рішення                    Господарського суду Львівської області від 04.11.2020 (Фартушок Т.Б., повний текст складено 16.11.2020)
у справі                     №914/2111/19
за позовом:                    Фізичної особи-підприємця Антонюка Зіновія Івановича (надалі ФОП Антонюк З.І.), м. Сокаль, Львівська область
до відповідача-1:           Головного управління Державної фіскальної служби у Львівській області, м. Львів
до відповідача-2:          Головного управління Національної поліції у Львівській області, м. Львів
до відповідача-3:          Головного управління Державної казначейської служби України у Львівській області, м.    Львів
третя особа-1, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача: Державна казначейська служба України, м. Київ
третя особа-2, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача: Головне управління ДПС у Львівській області, м.    Львів
про                              відшкодування майнової та моральної шкоди 

за участю учасників справи:
від позивача: Антонюк З.І., Романів С.І. - адвокат (посвідчення від 11.08.2010 №1735)
від відповідача-1: не з`явилися
від відповідача-2: Павлій І.Б. – представник (виписка є ЄДРПОУ)
від відповідача-3: не з`явилися
від третьої особи-1: не з`явилися
від третьої особи-2: Максьо О.М. – представник (витяг з ЄДРПОУ)
ВСТАНОВИВ:
ФОП Антонюк З.І. звернувся до Господарського суду Львівської області з позовом до Головного управління Державної фіскальної служби у Львівській області, Головного управління Національної поліції у Львівській області та Головного управління Державної казначейської служби України у Львівській області про відшкодування 34    801,44 грн майнової та 250    000 грн моральної шкоди.
Рішенням Господарського суду Львівської області від 04.11.2020 у справі №    914/2111/19 позовні вимоги задоволено частково. Стягнуто з Державного бюджету України на користь ФОП Антонюка З.І. 25 000 грн моральної шкоди, заподіяної Регіональним управлінням Департаменту контролю за виробництвом та обігом спирту, алкогольних напоїв і тютюнових виробів Державної податкової адміністрації України у Львівській області. Стягнуто з Головного управління ДФС у Львівській області в дохід Державного бюджету України 375 грн судового збору. В решті в позові відмовлено.
Приймаючи рішення, місцевий господарський суд виходив з того, що матеріалами справи підтверджено факт протиправної поведінки відповідача-1, наявності моральної шкоди позивача та причинно-наслідкового зв`язку між протиправними діями відповідача-1 та моральною шкодою позивача, однак, враховуючи наявні в матеріалах справи докази на підтвердження розміру моральної шкоди, суд дійшов висновків про часткове їх задоволення, стягнувши з Державного бюджету України на користь позивача 25    000,00 грн моральної шкоди. В частині вимоги про стягнення майнової шкоди суд відмовив з огляду на те, що позивачем не надано суду належних та допустимих доказів в розумінні ст.ст.76-78 ГПК України на підтвердження причинно-наслідкового зв`язку між діями відповідача-1 та відповідачем-2 і зазначеним розміром заподіяної матеріальної шкоди.
Не погоджуючись з даним судовим рішенням, ФОП Антонюк З.І. подав апеляційну скаргу, в якій зазначає, що судом першої інстанції було порушено норми матеріального та процесуального права, не враховано надані ним усі докази та аргументи, а відтак, винесено рішення з неповним з`ясуванням усіх обставин справи, просить його скасувати в частині відмови у задоволенні позову, в цій частині прийняти нове рішення, яким позовні вимоги задоволити повністю. Зокрема, скаржник вважає, що розмір моральної шкоди, визначений судом у відшкодування на користь позивача, є дуже низьким та недостатнім в порівнянні з заподіяними душевними стражданнями. У даному випадку мало місце протиправне порушення конституційного права позивача на підприємницьку діяльність шляхом протиправного позбавлення законно отриманої можливості здійснювати таку та заробляти на життя. Протиправність дій була встановлена судовим рішенням у адміністративній справі. Відтак, враховуючи тривалість, характер та обсяг моральних страждань, апелянт вважає, що заявлений до стягнення розмір моральної шкоди є обґрунтованим, відповідає засадам розумності та справедливості. Щодо відмови у задоволенні стягнення майнової шкоди, то скаржник вважає, що суд безпідставно відхилив довідку №1 від 16.09.2019, як таку, що не є належним доказом на підтвердження заявленого розміру майнової шкоди. На думку апелянта, оскільки законодавством не передбачено чіткого переліку документів на підтвердження розміру отримання доходу під час здійснення господарської діяльності, а також беручи до уваги, що порушення закону при одержані довідки не встановлено, то відповідно, скаржник вважає, що спірна довідка є належним та допустимим доказом у спірних правовідносин.
Представник скаржника в судовому засіданні доводи апеляційної скарги підтримав повністю.
Представники відповідача-2 та третьої особи-2 проти доводів скаржника заперечили з підстав, викладених у відзивах на апеляційну скаргу (зареєстровані в канцелярії суду за вх№    01-04/392/21 від 22.01.2021, №    01-04/1245/21 від 17.02.2021).
Відповідачі-1,3 та третя особа-1 письмових пояснень щодо апеляційної скарги не подали, явку уповноважених представників в судове засідання не забезпечили, хоча належним чином були повідомлені про дату, час і місце розгляду справи.
Відповідно до п.12 ст.270 ГПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи. 
Таким чином, оскільки відповідачі-1,3 та третя особа-1 були належним чином повідомлені про судове засідання та при цьому - на засадах відкритості та гласності судового процесу учасникам справи створено всі необхідні умови для можливості захисту їх прав та охоронюваних законом інтересів, а ними, у свою чергу, не повідомлено про причини неявки в судове засідання, суд вважає за можливе розглянути справу за їх відсутності.
Встановивши обставини справи, вивчивши апеляційну скаргу, здійснивши оцінку доказів, що містяться в матеріалах справи, заслухавши учасників справи, Західний апеляційний господарський суд встановив таке.
ОСОБА_1 є фізичною особою-підприємцем, що підтверджується Свідоцтвом про державну реєстрацію Фізичної особи-підприємця від 13.09.2004 серії В00 №442063 та здійснює свою діяльність за КВЕД 52.11.0 Роздрібна торгівля в неспеціалізованих магазинах з перевагою продовольчого асортименту (основний); КВЕД 52.25.0 роздрібна торгівля алкогольними та іншими напоями; КВЕД 52.26.0 Роздрібна торгівля тютюновими виробами; КВЕД 70.20.0 здавання в оренду власного нерухомого майна (а.с. 11-13 том І).
01.08.2011 Регіональним управлінням Департаменту контролю за виробництвом та обігом спирту, алкогольних напоїв та тютюнових виробів у Львівській області було здійснено планову перевірку магазину, що розташований за адресою АДРЕСА_1 , та належить ФОП Антонюку З.І., з питань дотримання вимог Законів України „Про застосування реєстраторів розрахункових операцій у сфері торгівлі, громадського харчування та послуг”, „Про патентування деяких видів підприємницької діяльності”, „Про державне регулювання виробництва і обігу спирту етилового, коньячного і плодового, алкогольних напоїв та тютюнових виробів”, Постанови Правління НБУ „Про затвердження Положення про ведення касових операцій у національній валюті в Україні”. За результатами пееревірки складено акт №158/320/18372/5637, яким встановлено факт реалізації однієї пачки сигарет “Chesterfield” за ціною 10 грн особі, яка не досягла вісімнадцятирічного віку. Даний факт підтверджений поясненням неповнолітнього ОСОБА_2 (а.с. 15, 17-18 том І).
Розпорядженням Регіонального управління Департаменту контролю за виробництвом та обігом спирту, алкогольних напоїв і тютюнових виробів ДПА у Львівській області від 09.08.2011 за №234 позивачу було анульовано ліцензії на право роздрібної торгівлі тютюновими виробами (а.с. 19 том І).
Рішенням про застосування фінансових санкцій від 09.08.2011 №130430 позивача зобов`язано сплатити у встановленому законодавством порядку штраф у розмірі 6    800 грн (а.с. 20 том І). 
06.09.2011 податковою вимогою №1136 ДПІ у Сокальському районі на позивача накладено штраф в розмірі 6    800 грн (а.с. 21 том І).
Не погоджуючись із прийнятими Регіональним управлінням Департаменту контролю за виробництвом та обігом спирту, алкогольних напоїв і тютюнових виробів ДПА у Львівській області рішенням про застосування фінансових санкцій від 09.08.2011 за №130430 та розпорядженням від 09.08.2011 за №234 про анулювання ліцензії на право роздрібної торгівлі тютюновими виробами, ФОП Антонюк З.І. звернувся до адміністративного суду про визнання їх протиправними та скасування.
За наслідками розгляду вказаної позовної заяви Львівським окружним адміністративним судом 06.03.2018 у справі №2а-12557/11/1370 прийнято рішення, яким позов задоволено повністю (а.с. 24-25 том І). Дане рішення залишене без змін постановою Львівського апеляційного адміністративного суду від 30.07.2018 (а.с. 28-29 том І).
В рішенні Львівського окружного адміністративного суду від 06.03.2018 у справі №2а-12557/11/1370 зазначено, що правонаступником Департаменту контролю за виробництвом та обігом спирту, алкогольних напоїв і тютюнових виробів ДПА України у Львівській області є Головне управління Державної фіскальної служби у Львівській області.
Вказаними судовими рішеннями встановлено, що під час судового розгляду не знайшов свого підтвердження факт продажу неповнолітньому ОСОБА_2 тютюнових виробів, відтак, суд дійшов висновку, що рішення відповідача про застосування фінансових санкцій від 09.08.2011 за №130430 та розпорядження від 09.08.2011 за №234 про анулювання ліцензії на право роздрібної торгівлі тютюновими виробами є необґрунтовані, і як наслідок є протиправними.
Окремою ухвалою Львівського окружного адміністративного суду від 06.03.2018 у справі №2а-12557/11/1370 суд ухвалив вжити заходів щодо усунення причин та умов, які сприяли порушенню вимог закону оперуповноваженим ВКМСД Сокальського РВ ГУМВС України у Львівській області лейтенантом міліції Шуховським А.Б. (а.с. 26 том і).
Вказана ухвала мотивована тим, що діями оперуповноваженого ВКМСД Сокальського РВ ГУМВС України у Львівській області лейтенанта міліції Шуховського А.Б., під час проведення перевірки суб`єкта господарювання на дотримання вимог Закону України "Про державне регулювання виробництва і обігу спирту етилового, коньячного і плодового, алкогольних напоїв та тютюнових виробів", порушено вимоги чинного законодавства, зокрема, вчинення психологічного тиску на неповнолітнього та продавця магазину, спрямованого на перекручування та висвітлення в акті перевірки фактів продажу неповнолітньому тютюнових виробів.
Позивач стверджує, що внаслідок анулювання йому ліцензії на право роздрібної торгівлі тютюновими виробами, він був змушений припинити здійснення підприємницької діяльності. 
З огляду на вказане,  приміщення магазину по АДРЕСА_1 позивачем ОСОБА_1 було надано в оренду ФОП Дідик О.М. (орендар) на підставі укладеного договору оренди від .01.09.2011 (а.с. 31-32 том І). 
Довідкою ГУ ДФС у Львівській області від 08.08.2019 №38921/53-44.1-08 про подану податкову декларацію про майновий стан і доходи позивача підтверджується подання позивачем до ГУ ДФС у Львівській області податкових декларацій про майновий стан і доходи, згідно яких протягом 2011-2018 був відсутній отриманий дохід (а.с. 30 том І).
Довідкою від 16.09.2019 №1 ФОП Дідик О.М. підтвердила, що протягом 2013-2018 років нею реалізовано через магазин “ ІНФОРМАЦІЯ_1 ”, який розташований по АДРЕСА_1 , тютюнових виробів на загальну суму 818    977,80 грн. Чистий дохід від реалізації тютюнових виробів за вказаний період за вирахуванням акцизного податку та плати за продовження ліцензії на право роздрібної торгівлі тютюновими виробами склав 34    801,44 грн. 
Довідкою Управління обслуговування громадян Сокальського відділу обслуговування громадян ГУ ПФУ у Львівській області від 12.08.2019 №2826/02.27-26 підтверджується, що ОСОБА_1 знаходиться на обліку і отримує пенсію за віком. Сума виплаченої за період з січня 2019 по серпень 2019 пенсії складає 15    312,14 грн (а.с. 43 том І).
Відтак, враховуючи наведене, позивач стверджує, що незаконним розпорядженням від 09.08.2011 №234 йому завдано збитків у вигляді упущеної вигоди – доходів в розмірі 34    801,44 грн, які він міг отримати від реалізації тютюнових виробів, якщо б ліцензія на право торгівлі ними не була анульована. Внаслідок такого анулювання він був позбавлений можливості реалізовувати відповідну продукцію та змушений був припинити фактичне здійснення підприємницької діяльності та передати приміщення магазину по вул. Яворницького, 32а у м. Сокаль Львівської області в оренду іншому підприємцю.
Окрім того, позивач зазначає, що внаслідок вказаних дій та рішень позивачу завдано і моральної шкоди, оскільки, з огляду на встановлення судовим рішенням Львівського окружного адміністративного суду протиправності анулювання ліцензії позивача на право торгівлі тютюновими виробами та застосування до нього штрафних санкцій, якими на позивача було покладено тягар сплати фінансової санкції з одночасним позбавленням можливості отримання доходів від торгівлі тютюновими виробами. Такий стан речей зумовив фактичне припинення підприємницької діяльності позивача, чим порушене його конституційне право на підприємницьку діяльність (ст. 42 Конституції України).
Також, в обґрунтування завдання моральної шкоди позивач зазначає, що змушений був протягом семи років захищати свої права в судових установах, що зумовило необхідність підготовки відповідних процесуальних документів, поїздок у інші населенні пункти для участі в судових засіданнях, а відповідно й витрати в зв`язку з цим, протягом такого тривалого часу. Крім того, позивач покликається на те, що судом встановлено, що рішення про анулювання ліцензій на право торгівлі тютюновими виробами та про застосування до штрафних санкцій прийняте на підставі відомостей про правопорушення, сфальсифікованих працівниками поліції (на той час міліції) внаслідок тиску на “покупця”, який знаходився під їх контролем.
Вказане, на думку позивача, свідчить про ініціативні, умисні та цілеспрямовані дії працівників правоохоронних органів, спрямовані безпосередньо на порушення його прав. При цьому після визнання таких рішень протиправними та встановлення фальсифікацій зі сторони працівників міліції, жоден орган чи посадова особа Державної фіскальної служби та Національної поліції навіть не вибачились, до відповідальності за порушення прав позивача нікого не притягнуто.
З підстав наведеного, позивач зазначає, що порушення його прав носять цинічний і зухвалий характер, оскільки позивач відчув та продовжує відчувати себе приниженим та подавленим, безправним, втратив віру у справедливість та законність в державі. Діяльність органів і посадових осіб державної податкової служби та правоохоронних органів мала здійснюватись із врахуванням вимог ст. 3 Конституції України, відповідно до якої права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави, а забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави. Однак, у випадку анулювання ліцензії на торгівлю тютюновими виробами та застосування до фінансової санкції такі органи та їх особи діяли навпаки - з метою порушення його прав. Більше того станом на 2011 рік відповідно до ст.1 Закону України “Про міліцію” завданням міліції було, зокрема, захист прав і свобод громадян від протиправних посягань. Однак, умисно порушивши цю норму працівники міліції ініціативно, умисно і цілеспрямовано самі ж здійснили посягання на мої права. Звертає увагу на те, що вказане завдало та продовжує завдавати йому сильних душевних страждань та хвилювань, чим заподіяно моральну шкоду в розмірі 250    000,00 грн.
Оскільки шкода завдана позивачу спільно діями та рішенням органів (посадових осіб), правонаступниками яких являються відповідачі ГУ ДФС у Львівській області та ГУ НП у Львівській області, позивач просить суд визначити, що частки вини відповідачів у спірних правовідносинах становлять 50 %, а відтак просить визначити частки відшкодування ними шкоди в розмірі 50 %, по 17400,72 грн майнової та по 125000,00 грн моральної кожним із них.
При винесенні постанови колегія суддів керувалася таким.
Згідно з ч.2 ст. 11 ЦК України однією з підстав виникнення цивільних прав та обов`язків, а отже, підставою цивільно-правової відповідальності як обов`язку відшкодувати шкоду є заподіяння майнової шкоди.
Відповідно до ст. 56 Конституції України кожному гарантовано право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.
За загальними положеннями, передбаченими ст. 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, заподіяна майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини.
Згідно з ч.1 ст. 1173 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів.
У ч. 1 ст. 1174 ЦК України передбачено, що шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи.
Статті 1173, 1174 ЦК України є спеціальними і передбачають певні особливості, характерні для розгляду справ про деліктну відповідальність органів державної влади та посадових осіб, які відмінні від загальних правил деліктної відповідальності. Зокрема, цими правовими нормами передбачено, що для застосування відповідальності посадових осіб та органів державної влади наявність їх вини не є обов`язковою. Втім, зазначеними нормами не заперечується обов`язковість наявності інших елементів складу цивільного правопорушення, які є обов`язковими для доказування у спорах про стягнення збитків.
Отже, підставою для притягнення органу державної влади до відповідальності у вигляді стягнення шкоди є наявність трьох умов: неправомірні дії цього органу, наявність шкоди та причинний зв`язок між неправомірними діями і заподіяною шкодою, і довести наявність цих умов має позивач, який звернувся з позовом про стягнення шкоди на підставі ст. 1173 ЦК України (аналогічний висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 12.03.2019 у справі №920/715/17 та від 14.04.2020 у справі № 925/1196/18).
Дії (бездіяльність) органів державної влади, внаслідок яких (якої) було завдано шкоди, є основним предметом доказування та, відповідно встановлення у цій справі, оскільки відсутність такого елемента делікту свідчить про відсутність інших складових цієї правової конструкції та відсутність самого заподіяння шкоди як юридичного факту, передбаченого статтею 11 ЦК України внаслідок якого виникають цивільні права та обов`язки (аналогічний висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 12.03.2019 у справі № 920/715/17).
Під деліктом (з лат. "delictum" - провина, правопорушення") у праві розуміють правопорушення, тобто вчинення дії (дій), що суперечить(ать) закону і завдає(ють) шкоди особі, тоді як протиправною у цивільному праві вважається поведінка, яка порушує імперативні норми права або санкціоновані законом умови договору, внаслідок чого порушуються права іншої особи. Протиправна поведінка особи може виявлятися у прийнятті нею неправомірного рішення або у неправомірній поведінці (діях або бездіяльності).
Тобто, умовою для відшкодування шкоди є протиправна поведінки особи (протиправне діяння), що зумовила (результатом якої є) порушення майнових прав та інтересів іншої особи і спричинення їй шкоди.
Належним доказом протиправних (неправомірних) рішень, дій чи бездіяльності є, як правило, відповідне судове рішення (вирок) суду, що набрало законної сили, або відповідне рішення посадових осіб або інші докази.
Аналогічну правову позицію викладено, зокрема в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 12.08.2020р. у справі №761/7165/17.
Як зазначалося вище та підтверджується матеріалами справи, Регіональне управління Департаменту контролю за виробництвом та обігом спирту, алкогольних напоїв і тютюнових виробів ДПА України у Львівській області, правонаступником якого є відповідач-1, вчинило дії з анулювання позивачу ліцензії та відповідне розпорядження, які були визнані в подальшому протиправними і скасовані рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 06.03.2018 у справі №2а-12557/11/1370, яке набрало законної сили. В результаті неправомірних дій Регіонального управління Департаменту контролю за виробництвом та обігом спирту, алкогольних напоїв і тютюнових виробів ДПА України у Львівській області, правонаступником якого є відповідач-1, позивач був позбавлений можливості реалізовувати тютюнові вироби, що призвело до недоотримання ним доходу.
Згідно з ч.4 ст. 75 ГПК України обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.
Як вбачається з матеріалів справи, на підтвердження розміру понесеної майнової шкоди, позивач, як доказ понесених збитків, долучив довідку ФОП Дідик О.М. від 16.09.2019 №1, яка здійснювала свою підприємницьку діяльність шляхом роздрібної торгівлі тютюновими виробами в цьому ж магазині, що і позивач.  Проаналізувавши дану довідку, суд зазначає, що така не є належним засобом доказування розміру отриманого суб`єктом підприємницької діяльності доходу та чистого прибутку від продажу тютюнових виробів, оскільки такі обставини підтверджуються, зокрема, відомостями бухгалтерського обліку та податкової звітності, які суб`єкт господарювання створює та подає до відповідних органів за наслідками своєї діяльності. 
Також в обґрунтування розміру матеріальної шкоди, позивачем долучено копії укладених договорів поставки від 12.03.2011 №526-ЛВ-13 та від 10.10.2017 №26451-ЛВ/17. Проте, колегія суддів зазначає, що такі лише підтверджують факт існування між ФОП Дідик О.М. та ТзОВ “Торгова компанія “Мегаполіс-Україна” і ФОП Дідик О.М. та ТзОВ “Торгова компанія “ТЕДІС Україна” правовідносин щодо поставки товарів, але жодним чином не доводять ні обсягу придбаних ФОП Дідик О.М. товарів, ні їх загальної вартості, ні одержаного від продажу таких товарів доходу і чистого прибутку, а відтак, не можуть слугувати належним обґрунтуванням розміру заподіяної позивачу матеріальної шкоди.
Відповідно до ст.142 ГК України прибуток (доход) суб`єкта господарювання є показником фінансових результатів його господарської діяльності, що визначається шляхом зменшення суми валового доходу суб`єкта господарювання за певний період на суму валових витрат та суму амортизаційних відрахувань. Склад валового доходу та валових витрат суб`єктів господарювання визначається законодавством. Для цілей оподаткування законом може встановлюватися спеціальний порядок визначення доходу як об`єкта оподаткування.
Водночас, суд також зазначає, що відповідно до визначення термінів, що містяться в ст. 1 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" господарська операція - дія або подія, яка викликає зміни в структурі активів та зобов`язань, власному капіталі підприємства; первинний документ - це документ, який містить відомості про господарську операцію та підтверджує її здійснення.
Частинами 1 та 2 ст. 3 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" визначено, що метою ведення бухгалтерського обліку і складання фінансової звітності є надання користувачам для прийняття рішень повної, правдивої та неупередженої інформації про фінансовий стан та результати діяльності підприємства. Бухгалтерський облік є обов`язковим видом обліку, який ведеться підприємством. Фінансова, податкова, статистична та інші види звітності, що використовують грошовий вимірник, ґрунтуються на даних бухгалтерського обліку.
Відповідно до ст. 9 Закону України "Про бухгалтерській облік та фінансову звітність в Україні" в редакції, чинній станом на дату здійснення спірної поставки товару, підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи.
Відтак, сама по собі довідка не доводить факту здійснення будь-яких господарських операцій чи відображення таких у звітності, оскільки не є первинним бухгалтерським обліковим документом, тобто, довідка не є належним доказом здійснення суб`єктами господарювання господарських операцій за певним правочином, а лише носить інформаційний характер.
Враховуючи вищенаведені норми права, суд апеляційної інстанції, вважає, що позивачем не доведено належними засобами доказування безпосереднього причинно-наслідкового зв`язку між діями відповідача-1 та відповідача-2 і зазначеним позивачем розміром заподіяної йому матеріальної шкоди, оскільки згадана довідка складена ФОП Дідик О.М. в односторонньому порядку, не відображає розрахунків сум доходу та чистого прибутку від продажу тютюнових виробів, їх документального підтвердження, а відтак, за своєю правовою природою, носить лише інформативний характер. В зв`язку з чим, висновок суду першої інстанції про необґрунтованість позовних вимог в частині стягнення з відповідача-1 та відповідача-2 матеріальної шкоди в розмірі 34    801,44 грн, є правомірним.
Щодо відшкодування моральної шкоди, то суд зазначає, що відповідно до ч.ч.1,2 ст.23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. 
Під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (у тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.
Разом з тим, суд звертає увагу на те, що частиною 3 ст. 23 ЦК України унормовано, що розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.
Позивач в обґрунтування заявленого розміру немайнової шкоди покликається на те, що йому завдано моральної шкоди, оскільки, з огляду на встановлення судовим рішенням Львівського окружного адміністративного суду протиправності анулювання ліцензії на право торгівлі тютюновими виробами та застосування до позивача штрафних санкцій, якими на нього було покладено тягар сплати фінансової санкції з одночасним позбавленням можливості отримання доходів від торгівлі тютюновими виробами. Такий стан речей зумовив фактичне припинення підприємницької діяльності позивача, чим порушене його конституційне право на підприємницьку діяльність (ст. 42 Конституції України).
Також, він змушений був протягом семи років захищати свої права в судовому порядку, що зумовило необхідність підготовки відповідних процесуальних документів, поїздок у інші населенні пункти для участі в судових засіданнях, а відповідно й витрати в зв`язку з цим, протягом такого тривалого часу. Крім того позивач покликається на те, що судом встановлено, що рішення про анулювання ліцензій на право торгівлі тютюновими виробами та про застосування до штрафних санкцій прийняте на підставі відомостей про правопорушення, сфальсифікованих працівниками поліції (на той час міліції) внаслідок тиску на “покупця”, який знаходився під їх контролем.
Вказане, на думку позивача, свідчить про ініціативні, умисні та цілеспрямовані дії працівників правоохоронних органів, спрямовані безпосередньо на порушення його прав. При цьому після визнання таких рішень протиправними та встановлення фальсифікацій зі сторони працівників міліції, жоден орган чи посадова особа Державної фіскальної служби та Національної поліції навіть не вибачились, до відповідальності за порушення прав позивача нікого не притягнуто.
З підстав наведеного, позивач зазначає, що порушення його прав носять триваючий, цинічний зухвалий характер, оскільки позивач відчув та продовжує відчувати себе приниженим та подавленим, безправним, втратив віру у справедливість та законність в державі. Діяльність органів і посадових осіб державної податкової служб та правоохоронних органів мала здійснюватись із врахуванням вимог ст.3 Конституції України, відповідно до якої права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави, а забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави. Однак, у випадку анулювання ліцензії на торгівлю тютюновими виробами та застосування до фінансової санкції такі органи та їх особи діяли навпаки - з метою порушення моїх прав. Більше того станом на 2011 рік відповідно до ст.1 Закону України “Про міліцію” завданням міліції було, зокрема, захист прав і свобод громадян від протиправних посягань. Однак умисно порушивши цю норму працівники міліції ініціативно, умисно і цілеспрямовано самі ж здійснили посягання на мої права. Звертає увагу на те, що вказане завдало та продовжує завдавати позивачу сильних душевних страждань та хвилювань, що заподіяло позивачу моральну шкоду в розмірі 250    000 грн.
Колегія суддів погоджується з доводами позивача, що з врахуванням встановлених судом обставин, йому спричинено моральні страждання, які безумовно змінили його нормальний життєвий ритм. Однак, за відсутності інших доказів на підтвердження немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення, істотності змін у житті тощо), враховуючи конкретні обставини справи, глибину заподіяної моральної шкоди, характеру та обсягу душевних, психічних страждань, яких зазнав позивач унаслідок дій органів податкової служби та правоохоронних органів, беручи до уваги розумність, добросовісність, виваженість та справедливість, тривалість моральних страждань позивача у зв`язку з необхідністю докладання додаткових зусиль для доведення своїх вимог щодо розгляду його звернень, суд вважає, що сума у розмірі 25    000,00 грн є справедливою для відшкодування спричиненої позивачу моральної шкоди.
Відтак, враховуючи вищенаведене, а також те, що матеріалами справи підтверджено факт протиправної поведінки відповідача-1, наявності моральної шкоди позивача та причинно-наслідкового зв`язку між протиправними діями відповідача-1 та моральною шкодою позивача, висновок місцевого господарського суду про стягнення з Державного бюджету України на користь позивача моральної шкоди в розмірі 25    000,00 грн є обґрунтованим та таким, що підлягає до задоволення. В решті стягнення моральної шкоди правомірно відмовлено.
Щодо визначення позивачем у позовній заяві відповідачем-2 Головне управління національної поліції у Львівській області як правонаступника Головного управління Міністерства внутрішніх справ у Львівській області, то суд апеляційної інстанції зазначає наступне. 
02.07.2015 прийнято Закон України “Про Національну поліцію”, згідно з яким Національна поліція України - це центральний орган виконавчої влади, який служить суспільству шляхом забезпечення охорони прав і свобод людини, протидії злочинності, підтримання публічної безпеки і порядку.
Систему поліції складають: центральний орган управління поліцією; територіальні органи поліції (ст.13 Закону України “Про Національну поліцію”).
Відповідно до п.7 розділу ХІ Прикінцевих та перехідних положень Закону України “Про Національну поліцію” доручено Кабінету Міністрів України забезпечити створення центрального органу виконавчої влади поліції України та його територіальних органів.
На виконання цієї норми в межах повноважень, визначених ч.1 ст.5 Закону України “Про центральні органи виконавчої влади”, постановою Кабінету Міністрів України від 02.09.2015 №641 утворено Національну поліцію України як центральний орган виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Міністра внутрішніх справ.
Постановою Кабінету Міністрів України від 16.09.2015 №730 “Про утворення територіальних органів Національної поліції та ліквідацію територіальних органів Міністерства внутрішніх справ” утворено юридичну особу публічного права Головне управління Національної поліції у Львівській області, і ліквідовано Головне управління Міністерства внутрішніх справ України у Львівській області.
Згідно витягу з ЄДРЮОФОП та ГФ Головне управління Національної поліції у Львівській області має місцезнаходження: 79007, Львівська область, м. Львів, пл. Ген.Григоренка, буд.3; ідентифікаційний код: 40108833, статус юридичної особи: зареєстровано.
В той же час, з запиту з ЄДРЮОФОП та ГФ вбачається, що Головне управління Міністерства внутрішніх справ України у Львівській області має місцезнаходження: 79007, Львівська область, м.Львів, пл.Ген.Григоренка, буд.3; ідентифікаційний код: 08592247, статус юридичної особи: в стані припинення.
Відповідно до ч.2 ст.104 ЦК України юридична особа є такою, що припинилася, з дня внесення до єдиного державного реєстру запису про її припинення.
З огляду на наведене, суд зазначає, що позивачем не доведено того, що Головне управління Національної поліції у Львівській області є правонаступником Сокальського РВ ГУ МВС України у Львівській області чи Головного управління МВС України у Львівській області, а відтак, правомірності звернення позивача до відповідача-2, як правонаступника Головного управління МВС України у Львівській області, із позовом про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, завданої внаслідок порушення прав та законних інтересів позивача.
Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом, зокрема, у постановах від 30.10.2018 у справі № 607/11339/16-а, від 11.12.2018 у справі №283/686/17, від 12.02.2019 у праві №809/1239/16.
Відповідно до ч.2 ст.2, ч.1 ст.170 ЦК України учасниками цивільних відносин є: держава Україна, Автономна Республіка Крим, територіальні громади, іноземні держави та інші суб`єкти публічного права. Держава набуває і здійснює цивільні права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом.
При цьому, суд зазначає, що, сам факт стягнення коштів із Державного бюджету України не може бути підставою для обов`язкового залучення до участі у справі відповідачем ДКСУ чи її територіального органу. У разі сприйняття подібного підходу до участі у справах про стягнення коштів, відшкодування шкоди завжди необхідно було б щоразу залучати суб`єкта, який здійснює управління рахунком, на якому розміщені грошові кошти відповідача.
Проте, з урахуванням того, що саме на державу покладено обов`язок запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх дій, мінімізують ризик помилок і сприятимуть юридичній визначеності у цивільних правовідносинах, належним відповідачем у справах про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовою або службовою особою, є держава як учасник цивільних відносин, як правило, в особі органу, якого відповідач зазначає порушником своїх прав.
Держава бере участь у справі як відповідач через відповідні органи державної влади, зазвичай, орган, діями якого завдано шкоду. Разом із тим, залучення або ж незалучення до участі у таких категоріях спорів ДКСУ чи її територіального органу не впливає на правильність визначення належного відповідача у справі, оскільки відповідачем є держава, а не Державна казначейська служба України чи її територіальний орган.
Аналогічну правову позицію викладено, зокрема в постанові Верховного Суду від 27.03.2019 у справі №397/1745/14-ц, від 12.08.2020 у справі №761/7165/17.
З врахування наведеного, суд вважає позов в частині позовних вимог позивача до відповідача-3 безпідставним та необґрунтованим.
Інші доводи, наведені в апеляційній скарзі не знайшли свого підтвердження в матеріалах справи та спростовуються вищенаведеним.
Водночас, у контексті оцінки доводів апеляційної скарги колегія суддів звертає увагу на позицію Європейського суду з прав людини, зокрема, у справах «Проніна проти України» (пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення.
Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.
У даній справі суд вважає, що сторонам було надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин згідно з нормами матеріального та процесуального права.
Таким чином, матеріали справи свідчать про те, що, приймаючи рішення про часткове задоволення позову, місцевий господарський суд всебічно, повно і об`єктивно дослідив матеріали справи в їх сукупності, дав вірну юридичну оцінку обставинам справи та прийняв рішення, яке відповідає вимогам закону та обставинам справи.
Твердження скаржника про порушення і неправильне застосування господарським судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при прийнятті оскаржуваного рішення, не знайшло свого підтвердження, в зв`язку з чим підстави для зміни чи скасування законного та обґрунтованого судового рішення відсутні.
Згідно зі ст. ст. 73,74,77 ГПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
Однак, апелянтом всупереч вищенаведеним нормам права, не подано доказів, які б спростували факти, викладені в позовній заяві, а доводи, наведені в апеляційній скарзі, не спростовують правомірність висновків, викладених в оскаржуваному рішенні суду першої інстанції.
Згідно п.13 ч.2 ст.3 Закону України “Про судовий збір” судовий збір не справляється за подання позовної заяви про відшкодування шкоди, заподіяної особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їх посадовою або службовою особою, а так само незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури або суду.
Відповідно до положень вказаної норми Закону України "Про судовий збір" за позов заявлений ФОП Антонюка З.І. до відповідачів про відшкодування шкоди, справляння судового збору не передбачено, як і за подання позивачем апеляційної скарги.
Аналогічний висновок викладений у постанові ОП ВС у складі суддів Касаційного господарського суду у справі №    914/1748/17 від 20.06.2018).
Беручи до уваги те, що скаржник в силу приписів п.13 ч.2 ст. 3 Закону України "Про судовий збір" звільнений від сплати судового збору, відповідно відсутні підстави для здійснення розподілу судових витрат у порядку визначеному ст. 129 ГПК України.
З огляду на викладене, суд апеляційної інстанції вважає, що рішення місцевого господарського суду слід залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.
Керуючись, ст.ст. 269, 275, 276, 282, 284 Господарського процесуального кодексу України, Західний апеляційний господарський суд -
ПОСТАНОВИВ :
1.          Апеляційну скаргу Фізичної особи-підприємця Антонюка Зіновія Івановича залишити без задоволення.
2.          Рішення Господарського суду Львівської області від 04.11.2020 у справі №    914/2111/19 залишити без змін.
3.          Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку в строки, передбаченні ст.ст.287-288 ГПК України.
4.          Справу повернути до Господарського суду Львівської області.

Веб-адреса Єдиного державного реєстру судових рішень, розміщена на офіційному веб-порталі судової влади України в мережі Інтернет: http://reyestr.court.gov.ua/.

Повний текст складено 30.06.2021.

Головуючий суддя                                                            Н.М. Кравчук 
судді                                                                                           О.Л. Мирутенко 
                                                                                                    О.С. Скрипчук