ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/2833/21 Справа № 199/6187/19 	  	Суддя у 1-й інстанції - Подорець О. Б. Суддя у 2-й інстанції - Свистунова О. В.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 квітня 2021 року                                                                         м. Дніпро

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого судді – Свистунової О.В.,
суддів – Красвітної Т.П., Єлізаренко І.А.,
за участю секретаря – Гулієва М.І.о.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Дніпро

апеляційну скаргу Дніпровської міської ради

на заочне рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 16 грудня 2019 року

по цивільній справі за позовом Дніпровської міської ради до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , треті особи: Департамент адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради, Управління державного архітектурно-будівельного контролю Дніпровської міської ради, про знесення самочинно збудованого об`єкту будівництва, –

В С Т А Н О В И Л А:

У липні 2019 року Дніпровська міська рада звернулася до суду з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , треті особи: Департамент адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради, Управління державного архітектурно-будівельного контролю Дніпровської міської ради, про знесення самочинно збудованого об`єкту будівництва.

Позовна заява мотивована тим, що рішенням міської ради від 20 квітня 2005 року «Про передачу земельної ділянки по АДРЕСА_1 у спільну оренду ОСОБА_3 , ОСОБА_4 по фактичному розміщенню кафе» затверджено проект відведення земельної ділянки, розроблений Дніпропетровським міським управлінням Дніпропетровської регіональної філії Державного підприємства “Центр державного земельного кадастру при Державному комітеті України по земельних ресурсах”, передано земельну ділянку площею 0,0148 га (кадастровий номер 1210100000:01:682:0013) ОСОБА_3 та ОСОБА_4 у спільну оренду строком на п`ятнадцять років по фактичному розміщенню кафе за адресою: АДРЕСА_1 , за рахунок земель, не переданих у власність або користування.

16 лютого 2017 року згідно з договором купівлі-продажу, що посвідчений приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Сисоєнко І.В. та зареєстрований в реєстрі за номером 381, ОСОБА_5 та ОСОБА_3 продали та передали у власність будівлю кафе, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , а покупці – ОСОБА_1 та ОСОБА_2 прийняли будівлю кафе в рівних частках, по Ѕ кожний. Номер запису про право власності на нерухоме майно зареєстровано за ОСОБА_1 – 19051688, номер запису про право власності на нерухоме майно зареєстровано за ОСОБА_2 – 09051808.

Виходячи з викладеного, на теперішній час, право власності на вказаний об`єкт зареєстровано за ОСОБА_1 та ОСОБА_2 .

Оскільки відповідачами ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , після укладання договору купівлі-продажу будівлі кафе, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , вимоги статей 26 та 34 Закону України “Про регулювання містобудівної діяльності” не виконано, земля передавалася в оренду по фактичному розміщенню кафе та не цим особам, то відповідно до вимог частини четвертої статті 376 ЦК України, позивач просив зобов`язати ОСОБА_1 та ОСОБА_2 знести самочинно побудований об`єкт незавершеного будівництва – кафе, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 та стягнути з відповідачів судові витрати.

Заочним рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 16 грудня 2019 року у задоволенні позовних вимог відмовлено.

В апеляційній скарзі Дніпровська міська рада, посилаючись на неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить оскаржуване рішення скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.

Апеляційна скарга мотивована тим, що судом першої інстанції при ухваленні оскаржуваного рішення неповно з`ясовано обставини, що мають значення для справи та висновки суду не відповідають встановленим обставинам.

Відзив на апеляційну скаргу учасниками справи подано не було.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з положенням частини другої статті 374 ЦПК України підставами апеляційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог частини першої статті 367 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку суд переглядає справу за наявними і ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судом першої інстанції установлено, що рішенням міської ради від 20 квітня 2005 року затверджено проект відведення земельної ділянки, розроблений Дніпропетровським міським управлінням Дніпропетровської регіональної філії Державного підприємства “Центр державного земельного кадастру при Державному комітеті України по земельних ресурсах”, та передано земельну ділянку площею 0,0148 га (кадастровий номер 1210100000:01:682:0013) ОСОБА_3 та ОСОБА_4 у спільну оренду строком на п`ятнадцять років по фактичному розміщенню кафе за адресою: АДРЕСА_1 , за рахунок земель, не переданих у власність або користування (а.с.9-10 т.1).

16 лютого 2017 року згідно з договором купівлі-продажу, що посвідчений приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Сисоєнко І.В. та зареєстрований в реєстрі за номером 381, ОСОБА_5 та ОСОБА_3 продали у власність будівлю кафе, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , а покупці – ОСОБА_1 та ОСОБА_2 прийняли будівлю кафе в рівних частках, по Ѕ кожний. Номер запису про право власності на нерухоме майно зареєстровано за ОСОБА_1 – 19051688, номер запису про право власності на нерухоме майно зареєстровано за ОСОБА_2 – 09051808 (а.с.11-14 т.1).

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з підстав їх необґрунтованості та недоведеності, прийшовши до висновку, що відповідачі набули право власності на нерухомість, розташовану на спірній земельній ділянці, на підставі договору купівлі-продажу, який не визнано недійсним. Крім того, земельна ділянка рішенням Дніпровської міської ради передавалася строком на 15 років, який не сплив.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції, виходячи з наступного.

За змістом статті 1 Закону України “Про державний контроль за використанням та охороною земель” самовільне зайняття земельної ділянки – будь-які дії, які свідчать про фактичне використання земельної ділянки за відсутності відповідного рішення органу виконавчої влади чи органу місцевого самоврядування про її передачу у власність або надання у користування (оренду) або за відсутності вчиненого правочину щодо такої земельної ділянки, за винятком дій, які відповідно до закону є правомірними.

У вирішенні питання про наявність ознак самовільного зайняття земельної ділянки необхідно враховувати, що саме по собі користування земельною ділянкою без документів, що посвідчують права на неї, не є достатньою підставою для кваліфікації такого використання земельної ділянки як самовільного її зайняття. У вирішенні таких спорів необхідним є встановлення наявності у особи, в силу закону, права на отримання земельної ділянки у власність чи в користування. Отже, самовільне зайняття земельної ділянки є відмінним від користування земельною ділянкою за відсутності належним чином оформлених документів на неї.

Згідно з частиною другою статті 152 ЗК України власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється, зокрема, шляхом відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав (частина 3 цієї статті).

Самовільно зайняті земельні ділянки підлягають поверненню власникам землі або землекористувачам без відшкодування затрат, понесених за час незаконного користування ними. Приведення земельних ділянок у придатний для використання стан, включаючи знесення будинків, будівель і споруд, здійснюється за рахунок громадян або юридичних осіб, які самовільно зайняли земельні ділянки. Повернення самовільно зайнятих земельних ділянок провадиться за рішенням суду (стаття 212 ЗК України).

Поряд з цим відповідно до частини першої статті 377 Цивільного кодексу України (далі – ЦК України) до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача).

Згідно зі статтею 120 ЗК України у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об`єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення. Якщо жилий будинок, будівля або споруда розміщені на земельній ділянці, що перебуває у користуванні, то в разі набуття права власності на ці об`єкти до набувача переходить право користування земельною ділянкою, на якій вони розміщені, на тих самих умовах і в тому ж обсязі, що були у попереднього землекористувача.

Водночас, виходячи з положень статті 377 ЦК України, статей 120, 125 ЗК України та принципу слідування юридичної долі земельної ділянки долі нерухомості, що на ній розташована, слід дійти висновку, що у випадку переходу права власності на об`єкт нерухомості у встановленому законом порядку право на земельну ділянку у набувача нерухомості виникає одночасно із виникненням права власності на розташовані на земельній ділянці об`єкти, оскільки право власності на будівлі, з усіма притаманними для власності складовими – володіння, користування, розпорядження ними, неможливе без перебування у власника будівель земельної ділянки, на якій розташовані об`єкти нерухомості, у власності або користуванні.

Доводи апеляційної скарги про те, що перевірка, під час якої було виявлено об`єкт незавершеного будівництва – кафе, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , була проведена після того, як відповідачі набули у власність об`єкт незавершеного будівництва, колегія суддів не може прийняти до уваги, оскільки час перевірки не впливає на чинність укладеного договору купівлі-продажу.

На теперішній час право власності на вказаний об`єкт належним чином зареєстровано за ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , право яких на спірний об`єкт не оспорено.

Крім того, колегія суддів звертає увагу, що закінчення строку дії договору оренди земельної ділянки не впливає та не може бути підставою для знесення спірного об`єкту.

Також, рішенням міської ради від 20 квітня 2005 року «Про передачу земельної ділянки по АДРЕСА_1 у спільну оренду ОСОБА_3 , ОСОБА_4 по фактичному розміщенню кафе» спірна земельна ділянка надавалася ОСОБА_3 та ОСОБА_4 для проектування та будівництва кафе, яке частково і було побудовано у відповідності до проектної документації, та в подальшому незавершене будівництво було продано відповідачам по справі, у зв`язку з чим незавершене будівництво кафе не є самочинним будівництвом.

Відповідно до статті 375 ЦК України, власник земельної ділянки має право зводити на ній будівлі та споруди, створювати закриті водойми, здійснювати перебудову, а також дозволяти будівництво на своїй ділянці іншим особам. Власник земельної ділянки набуває право власності на зведені ним будівлі, споруди та інше нерухоме майно. Право власника на забудову здійснюється ним за умови додержання архітектурних, будівельних, санітарних, екологічних та інших норм і правил, а також за умови використання земельної ділянки за її цільовим призначенням. Правові наслідки самочинної забудови, здійсненої власником на його земельній ділянці, встановлюються статтею 376 цього Кодексу.

Згідно статті 376 ЦК України, житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил. Особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього. Право власності на самочинно збудоване нерухоме майно може бути за рішенням суду визнане за особою, яка здійснила самочинне будівництво на земельній ділянці, що не була їй відведена для цієї мети, за умови надання земельної ділянки у встановленому порядку особі під уже збудоване нерухоме майно. Якщо власник (користувач) земельної ділянки заперечує проти визнання права власності на нерухоме майно за особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво на його земельній ділянці, або якщо це порушує права інших осіб, майно підлягає знесенню особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, або за її рахунок. На вимогу власника (користувача) земельної ділянки суд може визнати за ним право власності на нерухоме майно, яке самочинно збудоване на ній, якщо це не порушує права інших осіб. Особа, яка здійснила самочинне будівництво, має право на відшкодування витрат на будівництво, якщо право власності на нерухоме майно визнано за власником (користувачем) земельної ділянки, на якій воно розміщене. У разі істотного відхилення від проекту, що суперечить суспільним інтересам або порушує права інших осіб, істотного порушення будівельних норм і правил суд за позовом відповідного органу державної влади або органу місцевого самоврядування може постановити рішення, яким зобов`язати особу, яка здійснила (здійснює) будівництво, провести відповідну перебудову. Якщо проведення такої перебудови є неможливим або особа, яка здійснила (здійснює) будівництво, відмовляється від її проведення, таке нерухоме майно за рішенням суду підлягає знесенню за рахунок особи, яка здійснила (здійснює) будівництво. Особа, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, зобов`язана відшкодувати витрати, пов`язані з приведенням земельної ділянки до попереднього стану.

Ухвалою Дніпровського апеляційного суду від 04 березня 2021 року було витребувано:

– у Дніпровської міської ради належним чином засвідчені докази, а саме повний пакет документів, що надавався на розгляд для затвердження проєкту відведення земельної ділянки, розроблений Дніпропетровським міським управлінням Дніпропетровської регіональної філії ДП “Центр державного земельного кадастру при Державному комітеті України по земельних ресурсах”, щодо передачі гр.  ОСОБА_3  та гр.  ОСОБА_4  у користування земельної ділянки площею 0,0148 га (кадастровий номер 1210100000:01:682:0013) по фактичному розміщенню кафе за адресою: АДРЕСА_1 та на підставі якого Дніпропетровською міською радою 20 квітня 2005 року прийнято рішення № 272/26;

– у Відділу реєстрації майнових прав управління у сфері державної реєстрації Департаменту адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради  належним чином засвідчену повну копію реєстраційної справи щодо реєстрації права власності на будівлю кафе, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 , за  ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , номери запису про право власності: 19051688 та 19051808 від 16.02.2017, державний реєстратор: приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Сисоєнко Ірина Вікторівна, підстава виникнення права власності: договір купівлі-продажу, серія та номер: реєстровий № 381, виданий 16.02.2017, видавник: приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Сисоєнко Ірина Вікторівна, підстава внесення запису: рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 33893260 від 16.02.2017.

На виконання ухвали апеляційного суду, Дніпровською міською радою було надано рішення міської ради від 20 квітня 2005 року № 272/26 «Про передачу земельної ділянки по АДРЕСА_1 у спільну оренду ОСОБА_3 , ОСОБА_4 по фактичному розміщенню кафе» з документами до нього, зокрема: заяви ОСОБА_3 та ОСОБА_4 про внесення на розгляд міської ради проєкту рішення щодо передачі їм у користування земельної ділянки; реєстраційні посвідчення, видані Дніпропетровським бюро технічної інвентаризації, якими посвідчено, що будівля кафе, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 , зареєстрована за ОСОБА_3 та ОСОБА_4 по 1/2 частині за кожним на праві приватної власності.

Згідно відомостей з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, право власності на вказаний об`єкт нерухомого майна (будівлю кафе) зареєстровано за ОСОБА_1 та ОСОБА_2 по 1/2 частині за кожним, право яких на спірний об`єкт не скасовано.

Отже, аналіз зібраних у справі доказів, дозволяє зробити висновок, що право власності на будівлю кафе, що знаходиться за адресою:  АДРЕСА_2 , було зареєстровано саме як на об`єкт нерухомого майна, відомостей, що цей об`єкт є самочинним будівництвом матеріали справи не містять.

Також, доказів, що спірний об`єкт нерухомого майна є самочинним незавершеним будівництвом, позивачем не було надано, а тому колегія суддів не вбачає підстав для застосування до спірних правовідносин частини четвертої статті 376 ЦК України.

За змістом статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій.

Таким чином, колегія суддів приходить до висновку, що спірний об`єкт нерухомого майна не є самочинним незавершеним будівництвом.

Отже, вимоги апеляційної скарги не знайшли своє підтвердження при розгляді справи в суді апеляційної інстанції.

Обґрунтовуючи своє рішення, колегія суддів приймає до уваги вимоги статті 17 Закону України “Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини”, відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини, зазначені в рішенні у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 09 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п.2958. Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

З урахуванням наведеного, колегія суддів вважає, що з`ясувавши в достатньо повному об`ємі права та обов`язки сторін, обставини справи, перевіривши доводи та давши їм правову оцінку, суд першої інстанції ухвалив рішення, що відповідає вимогам закону. Висновки суду достатньо обґрунтовані і підтверджені наявними в матеріалах справи письмовими доказами.

Згідно із статтею 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судові рішення – без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Ураховуючи викладене, колегія суддів проходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а судове рішення – без змін.

На підставі статті 141 ЦПК України, судові витрати понесені сторонами у зв`язку з переглядом судового рішення розподілу не підлягають, оскільки апеляційна скарга залишена без задоволення.

Керуючись ст. 259,268,374,375,381,382,383,384 ЦПК України, колегія суддів, –

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу Дніпровської міської ради – залишити без задоволення.

Заочне рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 16 грудня 2019 року – залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та протягом тридцяти днів з дня проголошення може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий О.В. Свистунова

Судді: Т.П. Красвітна

І.А. Єлізаренко