Справа № 161/1225/18 	Головуючий у 1 інстанції: Пушкарчук В. П. 	
Провадження № 22-ц/802/632/21  Категорія: 30 	  Доповідач: Бовчалюк  З. А.	

ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
       
26 травня 2021 року                                                  місто Луцьк
               
Волинський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого - судді Бовчалюк З.А.,   
суддів - Карпук А.К.,Киці С.І.,
з участю секретаря судового засідання Савчук О.В.,
представника позивача Булат Ю.В.,
відповідача ОСОБА_1 , та її представника ОСОБА_2 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: приватний нотаріус Луцького міського нотаріального округу - Фелісієнко Оксана Віталіївна, про визнання недійсним договору купівлі - продажу квартири, за апеляційною скаргою позивача ОСОБА_3 та його представника ОСОБА_5 на рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 19 лютого 2021 року, 

                                      В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_4 про визнання недійсним договору купівлі - продажу квартири.
Позовну заяву обґрунтовує тим, що він з 1997 року був зареєстрований та проживав у належній йому квартирі за адресою: АДРЕСА_1 . В період з 27.10.2014 року по 15.11.2014 року він перебував на лікуванні у Торчинській районній лікарні з діагнозом геморологічний інсульт в басейні лівої середньо-мозкової артерії. Надалі, в період часу з 27.01.2015 року по 05.02.2015 рік він знову перебував на лікуванні через ускладнення. У зазначені проміжки його життя його стан був практично безпорадний. З медичного закладу його забирав сусід ОСОБА_6 , який є батьком відповідачки ОСОБА_7 , яка, у свою чергу, близько 9-10 років орендувала у нього квартиру. В одній із розмов з ОСОБА_6 він повідомив його, що може залишити належну йому квартиру за умови, якщо останній із своєю донькою доглянуть його до смерті шляхом оформлення заповіту. Незадовго після такої розмови, його відвезли до нотаріуса з метою оформлення певних документів. На його переконання це був заповіт, оскільки він навіть не приділяв уваги, документам, які давали підписувати у нотаріуса. Він вірив цим людям. Крім того, у нього в той час була така слабкість, що він не міг чітко усвідомлювати, що відбувається взагалі. Після лікування він залишився проживати й надалі у с. Сарнівка Луцького району. Навесні 2017 року відповідачка привезла його речі з квартири в село та повідомила, що їм там нічого робити, оскільки квартира належить їй. Тоді, він почав вимагати надати примірник договору щоб зрозуміти, що ж все таки він підписав у нотаріуса. Ознайомившись із змістом договору зрозумів, що його просто ошукали. Як виявилось, його після інсульту в безпорадному стані возили до нотаріуса, де він підписав договір купівлі-продажу квартири, а не заповіт. При цьому, в договорі зазначено, що вартість квартири становить 262983 грн., яких він не отримував. Таким чином, ОСОБА_7 за допомогою свого батька ОСОБА_6 , скориставшись його безпорадним станом та довірою до них, завдали йому значної майнової шкоди, і моральної в тому числі, оскільки йому приходиться перебувати в постійному психологічному напруженні та хвилюванні у боротьбі за повернення майна. Також, звертає увагу на ту обставину, що в подальшому, після оформлення оспорюваного договору, відповідачка продовжувала сплачувати орендну плату за Квартиру, а тому він був переконаний, що оренда Квартири продовжується. Поряд з тим, документу, що підтверджує безготівковий розрахунок між ними при продажі квартири немає, що собою свідчить про відсутність здійснення розрахунку відповідачки та ігнорування і невиконання приватним нотаріусом вимог законодавства.
З врахуванням заяви про уточнення позовних вимог, просить суд визнати договір купівлі-продажу квартири від 17.02.2015 року за реєстровим № 100 посвідчений приватним нотаріусом Луцького міського округу Волинської області Філісієнко О.В., недійсним та застосувати наслідки недійсності правочину, шляхом визнання за ним права власності на квартиру.
Рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області  від 19 лютого 2021 року в задоволені позову відмовлено.
В апеляційній скарзі позивач та його представник посилаючись на неповне з`ясування судом обставин справи, неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просили рішення суду першої інстанції  скасувати та ухвали нове судове рішення, яким  позов ОСОБА_3 задовольнити. 
Заслухавши представника позивача, відповідача та його представника, дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи скарги, законність та обґрунтованість рішення суду, апеляційний суд доходить висновку, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а рішення суду  без змін.
Судом першої інстанції встановлено, що 17.02.2015 року між ОСОБА_3 , як продавцем, та ОСОБА_7 , як покупцем, було укладено договір купівлі-продажу квартири, який було посвідчено приватним нотаріусом Луцького міського нотаріального округу Фелісієнко О.В. та зареєстрований в реєстрі за № 100 (далі – Договір).
В пункті 1.5  Договору зазначено, що сторони підтверджують , що вони не визнані недієздатними чи обмежено дієздатними, волевиявлення є вільним, усвідомленим і відповідає їх внутрішній волі; умови договору зрозумілі і відповідають реальній домовленості сторін; договір не приховує іншого правочину і спрямований на реальне настання наслідків, які обумовлені в ньому.
За умовами згаданого договору ОСОБА_3 передав, а ОСОБА_7 , прийняла в особисту приватну власність однокімнатну квартиру АДРЕСА_2 , загальною площею – 38,7 кв.м., житловою – 18,5 кв.м. (п. п. 1.1., 1.2. Договору).
Згідно з п. 2.1. договору купівлі-продажу зазначеної квартири сторони, за домовленістю, здійснили за 262983,94 грн., які покупець передав, а продавець прийняв сам на сам до підписання цього договору. Вказана вартість визначена сторонами за взаємним погодженням, за відсутності примусу, як будь-кого із сторін, так і з боку третіх осіб, а також збігу будь-яких важких обставин (а.с. 18-19).
У п.п. 2.2 вказаного договору сторони передбачили, що підписання цього договору буде свідчити про те, що його умови повністю відповідають їх волевиявленню та одержання продавцем повного розрахунку за продану квартиру, відсутність матеріальних претензій до покупця.
Даний договір підписаний сторонами посвідчений нотаріусом та зареєстрований в реєстрі за № 100 (далі – Договір).
У зв`язку із одруженням, відповідач ОСОБА_7 змінила своє прізвище на « ОСОБА_8 » (а.с. 91).
Звертаючись до суду з даним позовом позивач стверджував, що договір купівлі-продажу вчинений внаслідок введення його в оману щодо змісту правочину, також на час укладення договору він не усвідомлював правових наслідків такого правочину, що свідчить про  відсутність  його волевиявлення, яке було спрямоване на настання юридичних наслідків спрямованих на відчуження належного йому житла. 
Згідно зі статті 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.
Згідно з частиною першою статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Відповідно до частин першої та другої статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності.
Підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна зі сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин) (стаття 215 ЦК України).
Вирішуючи спори про визнання правочинів недійсними, суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов`язує визнання таких правочинів недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин.
Частина третя статті 203 ЦК України визначає загальні вимоги до волевиявлення учасника правочину, яке повинне відповідати внутрішній волі та бути вільним від факторів, що викривляють уявлення особи про зміст правочину при формуванні її волевиявлення чи створюють хибне бачення існування та змісту волевиявлення. Підстави недійсності правочинів, коли внутрішня воля особи не відповідає правовим наслідкам укладеного правочину, визначено у статтях 229-233 ЦК України.
Якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом (частина перша статті 229 ЦК України).
Відповідно до статей 229-233 ЦК України правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину (стаття 229 ЦК України), мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно була і має істотне значення. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не може бути підставою для визнання правочину недійсним.
Верховний Суд України у постанові від 16 березня 2016 року у справі № 6-93цс16 сформулював висновок, що особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести на підставі належних і допустимих доказів, у тому числі пояснень сторін і письмових доказів, наявність обставин, які засвідчують існування помилки, неправильне сприйняття нею фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення, і що ця помилка дійсно мала місце і вона має істотне значення. Такими обставинами є: вік позивача, його стан здоров`я та потреба у зв`язку із цим у догляді й сторонній допомозі; наявність у позивача спірного житла як єдиного; відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором дарувальником обдарованому та продовження позивачем проживати в спірній квартирі після укладення договору дарування.
Отже, наявність чи відсутність помилки - неправильного сприйняття позивачем фактичних обставин правочину, що вплинуло на волевиявлення особи під час укладення договору дарування замість договору довічного утримання, - суд визначає не тільки за фактом прочитання сторонами тексту оспорюваного договору дарування та роз`яснення нотаріусом суті договору, а й за такими обставинами, як: вік позивача, його стан здоров`я та потреба у зв`язку із цим у догляді й сторонній допомозі; наявність у позивача спірного житла як єдиного; відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором дарувальником обдарованому та продовження позивачем проживати в спірному житлі після укладення договору дарування.
Лише у разі встановлення таких обставин правила частини першої статті 229 та статей 203 і 655 ЦК України у сукупності вважаються правильно застосованими.
Установивши, що матеріали справи не містять належних та допустимих доказів на підтвердження доводів ОСОБА_3 щодо введення його в оману під час укладення спірного договору, суд першої інстанцій дійшов обґрунтованих висновків про відсутність підстав для визнання договору купівлі-продажу недійсним.
Бездоказовим є твердження позивача про те, що він вважав, що ним укладається заповіт. Зі змісту договору купівлі-продажу та письмових пояснень нотаріуса вбачається, що позивачу під час укладення оспорюваного договору детально було роз`яснено зміст вчиненої нотаріальної дії та наслідки її вчинення. При цьому як зазначила приватний нотаріус Фелісієнко О.В. у неї не виникло жодних сумнівів щодо здатності ОСОБА_3 усвідомлювати значення процесуальної дії, зокрема укладення та посвідчення саме договору купівлі-продажу, належної йому квартири, а також відповідність волі та волевиявлення позивача на відчуження нерухомого майна.
Також слід зауважити, вказуючи, що після укладення оспорюваного договору купівлі-продажу відповідач продовжувала здійснювати щомісячно оплату за оренду його квартири, ОСОБА_3 не надав про жодних доказів. 
За вимогами частини першої статті 225 ЦК України правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені.
Для визначення наявності стану, в якому громадянин не міг розуміти значення своїх дій або керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо) на момент укладення угоди, суд призначає судово-психіатричну експертизу. Вимоги про визнання правочину недійсним з цих підстав вирішуються з урахуванням як висновку судово-психіатричної експертизи, так й інших доказів, що підтверджують чи спростовують доводи про те, що в момент укладення правочину особа не розуміла значення своїх дій та не могла керувати ними.
Висновок про тимчасову недієздатність учасника такого правочину необхідно робити, перш за все, на підставі доказів, які свідчать про внутрішній, психічний стан особи в момент вчинення правочину. Хоча висновок експертизи в такій справі є лише одним із доказів у справі і йому необхідно давати належну оцінку в сукупності з іншими доказами, будь-які зовнішні обставини (показання свідків про поведінку особи тощо) мають лише побічне значення для встановлення того, чи могла в конкретний момент вчинення правочину особа розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними.
Отже, для визнання правочину недійсним на підставі, передбаченій частиною першою статті 225 ЦК України, необхідно довести абсолютну неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними, і в основу рішення суду про недійсність правочину не може бути покладений висновок експертизи, який ґрунтується на припущеннях.
Зазначене узгоджується з правовим висновком, висловленим у постановах Верховного Суду України від 29 лютого 2012 року у справі № 6-9цс12, від 28 вересня 2016 року у справі № 6-1531цс16 та у постанові Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 359/3849/14-ц (провадження№ 61-5896св18).
У висновку судово-психіатричного експерта КП «ВОПЛ м. Луцька» Волинської обласної ради № 315 від 13.08.2018 року, який виготовлено на виконання ухвали суду від 31.05.2018 року (а.с. 135-138)  вказано, що визначити ступінь вираженості сенсо-моторної афазії, яка могла суттєво вплинути на можливість ОСОБА_3 на час складання Договору після перенесеного інсульту (27.10.2014 року), усвідомлювати значення своїх дій, керувати ними та розуміти наслідки вказаних дій, з врахуванням протиречивості доказів не є можливим. Враховуючи вік підексперного, стан психічного здоров`я (самостійне проживання, ведення домашнього господарства, активну участь в цивільно-правовій ситуації) можна думати, що віковий період ОСОБА_3 не впливав на його можливість усвідомлювати значення своїх дій, керувати ними та розуміти наслідки вказаних дій. Отримуване лікування під час стаціонарного лікування в ОСОБА_9 райлікарні з 27.01.2015 року по 05.02.2015 року (госпіталізація наближена до часу підписання правочину), а також, рекомендовані ліки для прийому в амбулаторних умовах не мали психотропної дії, яка б впливала на можливість ОСОБА_3 17.02.2015 року усвідомлювати значення своїх дій, керувати ними та розуміти наслідки вказаних дій (а.с. 135-138). 
Суд першої інстанцій надав правильно оцінку висновку судово-психіатричної експертизи від  13.08.2018 року № 315, з врахуванням встановлених обставин справи та поданих учасниками справи доказів.
При цьому висновки викладені експертами не спростовані позивачем. 
Дослідивши та проаналізувавши медичну документацію ОСОБА_3 , колегія суддів приходить до висновку, що незважаючи на наявність хвороб та встановлених діагнозів, періодичну госпіталізацію позивача до медичних установ, жодного разу медиками не було рекомендовано ОСОБА_3 пройти огляд у лікаря психіатра, що свідчить про відсутність підозр на психічні розлади останнього.
При цьому, як встановлено судом з пояснень сторін та показів свідків, ОСОБА_3 , у період укладення оспорюваного договору, не зважаючи на перенесену хворобу, вів активний спосіб життя, утримував господарство за місцем свого проживання в селі Сернівка Торчинського району, та сам особисто забезпечував усі свої життєві потреби. 
Позивачем не надано належних доказів на підтвердження його доводів про те, що спірний договір ним укладено в стані, коли він не усвідомлював значення своїх дій та не міг ними керувати, що відповідно до положень ст. 225 ЦК України є підставою для визнання його недійсним.
Перенесений позивачем інсульт сам по собі не свідчить про подальшу не можливість особи розуміти значення своїх дій та керувати ними. 
Отже, суд першої інстанції, дослідивши докази у справі, у тому числі й висновок судово-психіатричної експертизи, надавши їм належну оцінку, дійшов обґрунтованих висновків про відсутність підстав для визнання правочину недійсним.
Узагальнюючи викладене,  апеляційний суд погоджується з висновками суду першої інстанцій про відсутність достатніх правових підстав для задоволення позову, оскільки надані позивачем докази не підтверджують факт об`єктивної неспроможності ОСОБА_3 у момент підписання договору розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними.
Слід зауважити, що звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_3 визначив правовими підставами визнання недійсним договору купівлі продажу квартири усі можливі та передбачені законом підстави (вчинення договору під впливом обману, в стані коли він не розумів значення своїх дій та не міг ними керувати, договір вчинено під впливом тяжкої для особи обставини)  при цьому не довів належними доказами жодної із зазначених підстав. 
Аргументи апеляційної скарги є ідентичними аргументам  позовної заяви, не містить нових фактів чи засобів доказування, які б спростовували висновки суду першої інстанції.  Не спростовують встановлених у справі фактичних обставин та зводяться до незгоди заявника з висновками суду першої  інстанції та необхідності переоцінки доказів та незгоди позивача з висновками суду першої інстанції, а тому не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права чи порушення норм процесуального права, які призвели або могло призвести до неправильного вирішення справи та слугували безумовною підставою до скасування судового рішення.
Відповідно до ст.375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального  та процесуального права.
З огляду на викладене, апеляційний суд дійшов висновку, що рішення суду першої інстанції відповідає обставинам справи, ухвалене з дотриманням норм матеріального і процесуального права і не може бути скасоване з підстав, викладених в апеляційній скарзі.
Керуючись ст. 367, 369, 374, 375, 381, 382, 384 ЦПК України, суд

                                                У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу позивача ОСОБА_3 та його представника ОСОБА_5 залишити без задоволення.
Рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 19 лютого 2021 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий:

Судді: