КИЇВСЬКИЙ  АПЕЛЯЦІЙНИЙ  СУД

Справа № 379/1080/19                                                                   Головуючий у суді І інстанції Потеряйко С.А.
Провадження № 22-ц/824/5149/2021                                              Доповідач у суді ІІ інстанції Ігнатченко Н.В.
 
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М  У К Р А Ї Н И
19 травня 2021 року                                                                    м. Київ
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого - Ігнатченко Н.В.,
суддів: Голуб С.А., Таргоній Д.О.,
за участю секретаря судового засідання - Войтенко О.В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду у порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за апеляційною скаргою  ОСОБА_1 на рішення Таращанського районного суду Київської області від 14 січня 2020 року у справі за позовом акціонерного товариства «Перший український міжнародний банк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості та за зустрічним позовом ОСОБА_1 до акціонерного товариства «Перший український міжнародний банк» про визнання кредитного договору частково недійсним,
 
в с т а н о в и в:
 
У жовтні 2019 року АТ «Перший український міжнародний банк» звернулось до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, обґрунтовуючи його тим, що 14 травня 2014 року між ПАТ «Банк Ренесанс Капітал» та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір № GP -6358261, за умовами якого відповідачу видано кредит в сумі 19 928,94 грн. 19 липня 2016 року ПАТ «Банк Ренесанс Капітал» припинилося шляхом приєднання до ПАТ «Перший український міжнародний банк», у зв`язку з чим позивач став правонаступником усіх прав та обов`язків первісного кредитора. Оскільки позичальник свої зобов'язання за кредитним договором належним чином не виконував, своєчасно та в повному обсязі грошові кошти в рахунок погашення заборгованості не вносив, у нього станом на 23 липня 2019 року утворилась заборгованість у загальному розмірі 79 556,26 грн, з яких: 18 468,37 грн - тіло кредиту; 2 461,18 грн - проценти; 8 546,32 грн - борг за комісією; 50 080,39 грн - штрафні санкції, яку необхідно стягнути на користь позивача разом із витратами по сплаті судового збору у розмірі 1 921,00 грн.
У вересні 2019 року ОСОБА_1 подав до суду першої інстанції зустрічний позов до АТ «Перший Український Міжнародний Банк» про визнання кредитного договору частково недійсним, посилаючись на те, що умови кредитного договору (пункт 2.3.2), за якими він зобов`язаний сплачувати банку комісію є несправедливими та такими, що суперечать статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів». Крім того, з огляду на порядок нарахування та розмір неустойки, існують підстави, передбачені частиною третьою статті 551 ЦК України, для зменшення розміру штрафних санкцій або зовсім відмови у їх стягненні.
ОСОБА_1 просив районний суд визнати пункт 2.3.2 кредитного договору № GP 6358261 від 14 травня 2014 року на суму 19 928,94 грн щодо обов`язку позичальника сплачувати комісію недійсним з моменту укладення договору та звільнити його від сплати неустойки у розмірі 50 080,39 грн, нарахованої по зазначеному договору.
Рішенням Таращанського районного суду Київської області від 14 січня 2020 року первісний позов АТ «Перший український міжнародний банк» задоволено частково.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь АТ «Перший український міжнародний банк» заборгованість в сумі 20 929,55 грн, з яких: 18 468,37 грн - заборгованість за тілом кредиту; 2 461,18 грн - заборгованість по процентам, та 505,52 грн судового збору. У задоволенні решти вимог позову відмовлено.
Зустрічний позов ОСОБА_1 задоволено.
Визнано недійсним пункт 2.3.2 кредитного договору № GP 6358261 від 14 травня 2014 року, укладеного між АТ «Перший український міжнародний банк» та ОСОБА_1 щодо обов`язку позичальника сплачувати комісію.
Не погоджуючись з вказаним судовим рішенням в частині стягнення заборгованості за кредитним договором та судових витрат,  ОСОБА_1 звернувся з апеляційною скаргою, в якій просить його скасувати, з мотивів неправильного застосування судом першої інстанції норм матеріального та порушення норм процесуального права, та ухвалити в цій частині нове рішення, яким відмовити банку у задоволенні позовних вимог.
На обґрунтування апеляційної скарги зазначено, що АТ «Перший український міжнародний банк» пропущено строк позовної давності на звернення до суду з даним позовом, у тому числі щодо вимог про стягнення боргу за тілом кредиту та процентами, проте суд першої інстанції не надав цій обставині належної правової оцінки, проігнорував заяву про сплив строку позовної давності не звернув уваги на те, що позовна давність щодо повернення кредитних коштів і процентів, повернення яких визначено періодичними щомісячними платежами, повинна обчислюватися з моменту настання строку погашення кожного чергового платежу, а не з кінцевої дати повернення кредиту.
За правилом частин першої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Отже, відповідач оскаржує в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції лише в частині задоволених позовних вимогпро стягнення заборгованості за тілом кредиту, процентами, та судових витрат, а в частині відмови у задоволенні первісних позовних вимог про стягнення комісії і штрафних санкцій, а також зустрічних вимог про визнання окремого пункту кредитного договору недійсним це судове рішення не оскаржується сторонами, тому відповідно до вимог частини першої статті 367 ЦПК України апеляційним судом не переглядається.
Відзив на апеляційну скаргу від позивачадо суду апеляційної інстанції не надходив.
Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід задовольнити з таких підстав.
Відповідно до вимог статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, які викладені в постановах Верховного Суду.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Таким вимогам закону ухвалене у справі судове рішення не відповідає..
Судом встановлено, що 14 травня 2014 року між ПАТ «Банк Ренесанс Капітал» та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір, відповідно до якого банк надає позичальнику кредит в сумі кредиту, вказаній в пункті 2.2 пропозиції, й в порядку, передбаченому пунктом 2.2. кредитного договору, а позичальник зобов`язується сплатити банку разову комісію, своєчасно та у повному обсязі виплачувати банку проценти за користування кредитом та комісію, використати його за цільовим призначенням, виконати інші умови кредитного договору та повертати кредит банку частинами у сумах і терміни, визначені у графіку платежів, але в будь-якому випадку не пізніше останнього дня строку кредиту, зазначеного в пункті 2.3. пропозиції (а.с. 6).
Згідно із частиною 2 «Основні умови кредиту» надання кредиту за цим договором здійснювалося на таких умовах: номер кредитного договору - GP -6358261; сума кредиту - 19 928,94 грн, в тому числі з метою рефінансування - 18 590,43 грн, в оплату договору страхування - 1 338,51 грн; строк кредиту - 36 місяців, тобто до 15 травня 2017 року; розмір комісії за обслуговування кредитної заборгованості - 1,30 %; розмір процентної ставки - 9,00 % річних; спосіб надання кредиту - банківський переказ (за реквізитами зазначеними в пункті 2.9); найменування кредитного продукту - кредит на загальні цілі - RSGP on GP(36) - рефінансування заборгованості у розмірі 18 590,43 грн за основним договором № GP -4980733, укладеним з АТ «Перший український міжнародний банк».
Як вбачається з графіку платежів, який міститься в кредитному договорі № GP -6358261 від 14 травня 2014 року, позичальник зобов`язався до 15 числа кожного календарного місяця, починаючи з 15 травня 2014 року до 15 травня 2017 року, здійснювати погашення заборгованості за кредитом фіксованим платежем у розмірі 892,97 грн та 892,85 останній платіж, до якого входять суми для погашення основної частини кредиту, що підлягає поверненню, плата за річною процентною ставкою та щомісячна плата за обслуговування кредиту (комісія) у розмірі 259,08 грн (а.с. 5).
Встановлено та не заперечується відповідачем, що ПАТ «Банк Ренесанс Капітал»свої зобов`язання за кредитним договором виконало у повному обсязі, надавши позичальнику кредитні кошти в обумовленому порядку і розмірі.
Проте  ОСОБА_1 прийняті на себе зобов`язання за кредитним договором належним чином не виконував, своєчасно і в узгодженому з позивачем розмірі обов`язкові платежі в рахунок погашення кредиту та відсотків не вносив, внаслідок чого кредитором була нарахована заборгованість на загальну суму 79 556,26 грн, з яких: 18 468,37 грн - тіло кредиту; 2 461,18 грн - проценти; 8 546,32 грн - борг за комісією; 50 080,39 грн - штрафні санкції, про що свідчить надана виписка з рахунку позичальника, підписана представником позивача (а.с. 11).
19 липня 2016 року ПАТ «Банк Ренесанс Капітал» припинилося в результаті реорганізації шляхом приєднання до ПАТ «Перший український міжнародний банк», що підтверджується витягом з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, статутом АТ «Перший український міжнародний банк», у зв`язку з чим позивач став правонаступником усіх прав та обов`язків первісного кредитора (а.с. 12-24).
13 квітня 2018 року позивач направив на адресу відповідача письмову вимогу (повідомлення) вих. № 1499 про погашення заборгованості за кредитним договором у загальному розмірі 29 471,42 грн у строк до 20 квітня 2018 року (а.с. 7, 8).
Ухвалюючи рішення про часткове задоволення первісних позовних вимог, суд першої інстанції виходив з доведеності порушення позичальником умов кредитного договору та ураховуючи задоволення зустрічного позову і правові наслідки недійсності правочину вважав, що з  ОСОБА_1 на користь АТ «Перший український міжнародний банк» підлягає стягненню заборгованість за тілом кредиту та процентам в сумі 20 929,55 грн, яка виникла внаслідок неналежного виконання зобов`язань за цим договором.
Проте колегія суддів не може повністю погодитися з таким висновком суду першої інстанції.
Відповідно до положень статей 1049, 1050, 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.
За приписами статей 526, 530, 610, 611, 612 ЦК України зобов`язання повинні виконуватись належним чином, у встановлений термін, відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства. Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки. Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. А відповідно до статті 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.
З матеріалів справи вбачається, що у відзиві на позовну заяву відповідач ОСОБА_1 просив відмовити у задоволенні позову АТ «Перший український міжнародний банк» про стягнення заборгованості, вказавши про пропуск позивачем строку позовної давності, яка у даному випадку має обчислюватися окремо по кожному простроченому платежу.
Судовим розглядом встановлено, що кінцевою датою повернення основної суми кредиту з нарахованими процентами є 15 травня 2017 року.
Так, поняття «строк договору», «строк виконання зобов`язання» та «термін виконання зобов`язання» згідно з приписами ЦК України мають різний зміст.
Відповідно до частини першої статті 251 ЦК України строком є певний період у часі, зі спливом якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення. А згідно з частиною другою цієї статті терміном є певний момент у часі, з настанням якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення.
Строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами, а термін - календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати (стаття 252 ЦК України).
Строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору (частина перша статті 631 ЦК України). Цей строк починає спливати з моменту укладення договору (частина друга вказаної статті), хоча сторони можуть встановити, що його умови застосовуються до відносин між ними, які виникли до укладення цього договору (частина третя цієї статті). Закінчення строку договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії договору (частина четверта статті 631 ЦК України).
Закінчення строку договору, який був належно виконаний лише однією стороною, не звільняє другу сторону від відповідальності за невиконання чи неналежне виконання нею її обов`язків під час дії договору.
Поняття «строк виконання зобов`язання» і «термін виконання зобов`язання» охарактеризовані у статті 530 ЦК України. Згідно з приписами її частини першої, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).
З урахуванням наведеного, колегія суддів вважає, що строк (термін) виконання зобов`язання може збігатися зі строком договору, а може бути відмінним від нього, зокрема коли сторони погодили строк (термін) виконання ними зобов`язання за договором і визначили строк останнього, зазначивши, що він діє до повного виконання вказаного зобов`язання.
Загальна позовна давність (зокрема, до вимог про стягнення заборгованості за кредитом і процентів) встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України), а спеціальна позовна давність до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені) - тривалістю в один рік (пункт 1 частини другої статті 258 ЦК України).
Відповідно до статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.
Початок перебігу позовної давності визначається статтею 261 ЦК України. За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України). А за зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (частина п`ята цієї статті).
Оскільки кредитний договір встановлює окремі зобов`язання, які деталізують обов`язок відповідача повернути борг частинами та передбачають самостійну відповідальність за невиконання цього обов`язку, то незалежно від визначення у договорі строку кредитування право позивача вважається порушеним з моменту порушення відповідачем терміну внесення чергового платежу. 
Отже, перебіг позовної давності стосовно кожного щомісячного платежу починається після невиконання чи неналежного виконання (зокрема прострочення виконання) відповідачем обов`язку з внесення чергового платежу й обчислюється окремо щодо кожного простроченого платежу.
У разі порушення позичальником терміну внесення чергового платежу, передбаченого договором (прострочення боржника), відповідно до частини другої статті 1050 ЦК України кредитодавець, до спливу визначеного договором строку кредитування, вправі заявити вимоги про дострокове повернення тієї частини кредиту, що залишилася, і нарахованих згідно зі статтею 1048 ЦК України, але не сплачених до моменту звернення кредитодавця до суду, процентів, а також попередніх невнесених до такого моменту щомісячних платежів у межах позовної давності щодо кожного із цих платежів. Невнесені до моменту звернення кредитора до суду щомісячні платежі підлягають стягненню у межах позовної давності, перебіг якої визначається за кожним з платежів окремо залежно від настання терміну сплати кожного з цих платежів.
Аналогічні висновки сформульовані Верховним Судом України, зокрема у постановах від 6 листопада 2013 року у справі № 6-116цс13, від 19 березня 2014 року у справі № 6-20цс14, від 12 листопада 2014 року у справі № 6-167цс14, від 3 червня 2015 року у справі № 6-31цс15, від 30 вересня 2015 року у справі № 6-154цс15, від 29 червня 2016 року у справі № 6-272цс16, від 23 листопада 2016 року у справі № 6-2104цс16 і від 14 грудня 2016 року у справі № 6-2462цс16.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 (провадження № 14-10цс18) для забезпечення прогнозованості правозастосовної практики не встановила підстав для відступлення від наведених висновків, а тому вони підлягають застосуванню до спірних правовідносин.
Вирішуючи спір та стягуючи з позичальника на користь кредитора заборгованість за кредитним договором, суд першої інстанції не встановив обставини справи, що мають значення для справи, не взяв до уваги, що позовна давність застосовується до кожного платежу окремо, а не до всієї кредитної заборгованості, тоді як кредитним договором № GP -6358261 від 14 травня 2014 рокупередбачені щомісячні платежі в рахунок погашення тіла кредиту та процентів, тому і строк позовної давності вираховується за кожним із цих платежів.
Із матеріалів справи вбачається, зокрема наданої позивачем довідки про стан та історію заборгованості за кредитним договором № GP -6358261 від 14 травня 2014 року (а.с. 9), що останній обов`язковий платіж в рахунок погашення заборгованості за кредитом (основною сумою боргу) та процентами згідно погодженого сторонами графіку платежів відповідач здійснив 28 серпня 2014 року, а позивач звернувся до суду з даним позовом лише 2 серпня 2019 року відповідно до штемпеля поштового відділення на конверті (а.с. 29).
Враховуючи наведене, позовні вимоги АТ «Перший український міжнародний банк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором пред`явлено в судовому порядку із пропуском загального трирічного строку позовної давності, адже право кредитора вважалося порушеним з моменту порушення позичальником строку внесення чергового платежу, після якого починає перебіг позовної давності щодо вимог про стягнення кожного такого щомісячного платежу, а не з кінцевої дати повернення кредиту.
При цьому колегія суддів зауважує, що позовну давність щодо заборгованості за кредитом не можна починати обраховувати з дня спливу визначеного договором строку кредитування, оскільки встановлення такого строку має значення не для визначення початку перебігу позовної давності за вимогами кредитодавця щодо погашення заборгованості за цим договором, а насамперед для визначення позичальнику розміру щомісячних платежів.
Якщо кредитний договір встановлює окремі зобов`язання, які деталізують обов`язок позичальника повернути борг частинами та передбачають самостійну відповідальність за невиконання цього обов`язку, то незалежно від визначення у договорі строку кредитування право кредитодавця вважається порушеним саме з моменту порушення позичальником терміну внесення чергового платежу.
Таким чином перебіг позовної давності стосовно кожного щомісячного платежу у межах строку кредитування згідно із частиною п`ятою статті 261 ЦК України починається після невиконання чи неналежного виконання (зокрема, прострочення виконання) позичальником обов`язку з внесення чергового платежу й обчислюється окремо щодо кожного простроченого платежу. Вказане унеможливлює визначення початку перебігу позовної давності окремо для погашення всієї заборгованості за кредитним договором.
Крім того, набуття 19 липня 2016 року права вимоги за кредитним договором в результаті реорганізації ПАТ «Банк Ренесанс Капітал» та його приєднання до позивача ніяким чином не впливає на початок відліку строку позовної давності, оскільки відповідно до статті 262 ЦК України заміна сторін у зобов`язанні не змінює порядку обчислення та перебігу позовної давності.
Відповідно до положень частин третьої, четвертої статті 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.
Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (пункт 1 статті 32 Конвенції), наголошує, що позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Застосування строків позовної давності має кілька важливих цілей, а саме: забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із плином часу (пункт 51 рішення від 22 жовтня 1996 року за заявами №22083/93, 22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»; пункт 570 рішення від 20 вересня 2011 року за заявою у справі «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»).
Порівняльний аналіз термінів «довідався» та «міг довідатися», що містяться в статті 261 ЦК України, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов`язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо.
За загальним правилом, встановленим у статтях 89, 264 ЦПК України обов`язком суду при розгляді справи є дотримання вимог щодо всебічності, повноти й об`єктивності з`ясування обставин справи та оцінки доказів. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті.
Рішення суду, як найважливіший акт правосуддя, покликане забезпечити захист гарантованих Конституцією України прав і свобод людини та здійснення проголошеного Основним Законом України принципу верховенства права.
У зв`язку з наведеним вище, суд повинен був неухильно додержуватися вимог про законність і обґрунтованість рішення у цивільній справі, втім зі змісту оскаржуваного рішення вбачається, що розглядаючи первісний позов, суд першої інстанції у повному обсязі не визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, не дослідив наявні у справі докази та не надав їм належну оцінку, в результаті чого ухвалив рішення, яке не відповідає вимогам матеріального та процесуального права, а тому відповідно до положень статті 376 ЦПК України воно підлягає скасуванню в оскаржуваній частині з ухваленням нового судового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог АТ «Перший український міжнародний банк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором, а саме заборгованості за тілом кредиту та процентами, у зв`язку з пропуском строку позовної давності, про застосування якої заявлено відповідачем під час розгляду справи в суді першої інстанції.
Відповідно до пункту 2 частини першої статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.
Згідно із частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
На підставі викладеного та у відповідності до вимог статті 382 ЦПК України з позивача стягуються документально підтверджені судові витрати, понесені відповідачем у межах даної справи, а саме: 420,40 грн судового збору за подання касаційної скарги на ухвалу Київського апеляційного суду від 3 червня 2020 року про відмову у відкритті апеляційного провадження, яка була скасована постановою Верховного Суду від 27 січня 2021 року (а.с. 140, 170-173), та 2 881,50 грн судового збору за подання апеляційної скарги на рішення суду (а.с. 186), а всього 3 301,90 грн сплаченого судового збору.
Керуючись статтями 367 - 369, 372, 374, 376, 381 - 384 ЦПК України, суд
 
п о с т а н о в и в:
 
Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 задовольнити.
Рішення Таращанського районного суду Київської області від 14 січня 2020 рокув частині частково задоволених позовних вимог акціонерного товариства «Перший український міжнародний банк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості скасувати та ухвалити в цій частині нове судове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити.
Стягнути з акціонерного товариства «Перший український міжнародний банк» на користь ОСОБА_1 3 301,90 грн (три тисячі триста одну гривню 90 копійок) сплаченого судового збору.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, встановлених пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України.

Головуючий                                                                                                          Н.В. Ігнатченко

Судді:                                                                                                          С.А. Голуб

Д.О. Таргоній