П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа №  572/235/17 
Головуючий у 1-й інстанції:  Рижий О.А. 
          Суддя-доповідач:  Полотнянко Ю.П. 

14 квітня 2021 року
м. Вінниця
Сьомий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
головуючого судді:  Полотнянка Ю.П. 
суддів:  Драчук Т. О.  Ватаманюка Р.В. 

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу   ОСОБА_1  на  постанову   Сарненського районного суду Рівненської області  від  07 квітня 2017 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - Головне управління Пенсійного фонду України у Рівненській області про  скасування постанови про закінчення виконавчого провадження, 
В С Т А Н О В И В :
в січні 2017 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України (далі - Департамент ДВС Міністерства юстиції України) з вимогами:
-  визнати протиправними дії Департаменту ДВС Міністерства юстиції України щодо винесення головним державним виконавцем Єжовим М.В. постанови від 29 грудня 2016 року про закінчення виконавчого провадження з виконання рішення Європейського суду з прав людини №  29266/08, прийнятого 13 лютого 2014 року, про: а)  зобов`язання Держави Україна виконати постанову Житомирського апеляційного адміністративного суду від 07 березня 2012 року в справі №1718/2-а-586/11 та сплатити 2000 євро ОСОБА_1 ; б)  із спливом зазначеного тримісячного строку і до остаточної виплати на ці суми сплатити ОСОБА_1 простий відсоток у розмірі граничної позичкової ставки Європейського центрального банку, яка діятиме в період несплати, до якої має бути додано три відсоткові пункти;
-  скасувати постанову головного державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Департаменту ДВС Міністерства юстиції України Єжова  М.В. від 29  грудня 2016 року про закінчення виконавчого провадження з виконання рішення Європейського суду з прав людини №  29266/08, прийнятого 13 лютого 2014 року, про: а)  зобов`язання Держави Україна виконати постанову Житомирського апеляційного адміністративного суду від 07 березня 2012 року в справі №1718/2-а-586/11 та сплатити 2000 євро ОСОБА_1 ; б)  із спливом зазначеного тримісячного строку і до остаточної виплати на ці суми сплатити ОСОБА_1 простий відсоток у розмірі граничної позичкової ставки Європейського центрального банку, яка діятиме в період несплати, до якої має бути додано три відсоткові пункти.
Постановою Сарненського районного суду Рівненської області від 07 квітня 2017 року у задоволенні адміністративного позову відмовлено.
Не погоджуючись з таким рішенням суду першої інстанції, позивач подала апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду скасувати, прийняти нове судове рішення про задоволення позовних вимог, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, що призвело, на її переконання, до невірного вирішення справи.
Постановою Житомирського апеляційного адміністративного суду від 31 травня 2017 року постанову Сарненського районного суду Рівненської області від 07 квітня 2017 року, у частині відмови у задоволенні адміністративного позову про визнання протиправними дії та скасування постанови про закінчення виконавчого провадження, скасовано та ухвалено у цій частині нову постанову:
-  визнано протиправними дії Департаменту ДВС Міністерства юстиції України щодо винесення головним державним виконавцем Відділу примусового виконання рішень Департаменту ДВС Міністерства юстиції України Єжовим  М.В. постанови від 29 грудня 2016 року про закінчення виконавчого провадження з виконання рішення ЄСПЛ №  29266/08, прийнятого 13 лютого 2014 року;
- скасовано постанову головного державного виконавцем Відділу примусового виконання рішень Департаменту ДВС Міністерства юстиції України Єжова  М.В. від 29  грудня 2016 року про закінчення виконавчого провадження з виконання рішення ЄСПЛ №  29266/08, прийнятого 13 лютого 2014 року;
- в іншій частині постанову Сарненського районного суду Рівненської області від 07 квітня 2017 року залишено без змін.
Постановою Верховного Суду від 30.09.2020 касаційні скарги Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України та ОСОБА_1 задоволено частково. Постанову Житомирського апеляційного адміністративного суду від 31.05.2017 скасовано, справу №572/235/17 направлено на новий розгляд до Сьомого апеляційного адміністративного суду.
Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями визначено склад колегії суддів: головуючий суддя - Полотнянко Ю.П., судді - Драчук Т.О., Ватаманюк Р.В.
Ухвалою Сьомого апеляційного адміністративного суду від 28.10.2020 прийнято до свого провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Сарненського районного суду Рівненської області від 07.04.2017 та зобов`язано відповідача надати пояснення та додаткові докази.
09.11.2020 на виконання вимог ухвали суду, від відповідача до суду надійшли пояснення.
Ухвалою Сьомого апеляційного адміністративного суду від 08.12.2020 залучено до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - Головне управління Пенсійного фонду України у Рівненській області та зобов`язано надати суду належним чином засвідчену копію пенсійної справи ОСОБА_1 , пояснення щодо причин, з яких перерахунок пенсії ОСОБА_1 на виконання постанови Житомирського апеляційного адміністративного суду від 07.03.2012 у справі №1718/2-а-586/11 був здійснений лише в період з 25.08.2010 по 22.07.2011 та чи був здійснений цей перерахунок пенсії з урахуванням усіх підвищень прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність, що відбулися ц цей період. Також зобов`язано Департамент державної виконавчої служби Міністерства юстиції України надати суду належним чином засвідчені матеріали виконавчого провадження №42618224.
23.12.2020 до суду від відповідача надійшло клопотання про долучення доказів.
Ухвалою Сьомого апеляційного адміністративного суду від 19.02.2021 повторно зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України у Рівненській області надати додаткові докази.
15.03.2021 на виконання вимог ухвал суду, Головним упралінням Пенсійного фонду України у Рівненській області подано до суду додаткову інформацію та долучено копію матеріалів пенсійної справи ОСОБА_1 .
Ухвалою Сьомого апеляційного адміністративного суду від 16.03.2021 призначено справу до розгляду на 13.04.2021 о 13:15.
Представник відповідача в судовому засіданні заперечив проти доводів апеляційної скарги та просив залишити без змін постанову Сарненського районного суду Рівненської області від 07.04.2017. Посилався на те, що рішення суду виконано фактично в повному обсязі згідно з виконавчим документом.
Позивач та третя особа, будучи належним чином повідомленими про дату, час, та місце апеляційного розгляду справи, в судове засідання 13.04.2021 не з`явились, причини неявки суду не відомі. 
13.04.2021 колегією суддів в судовому засіданні оголошена перерва до 14.04.2021.
14.04.2021 сторони в судове засідання не з`явилися, хоча належним чином повідомлялись про дату, час і місце судового засідання. 
Відповідно до ст. 313 КАС України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.
В силу положень п. 2 ч. 1 ст. 311 КАС України розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження за наявними матеріалами справи.
Заслухавши доповідь судді, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з огляду на наступне.
Як встановлено судом, рішенням Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) у справі «Васильєв та інші проти України» від 13 лютого 2014 року (заява №  29266/08 та 248 інших заяв) постановлено: а)  протягом трьох місяців держава-відповідач має виконати рішення національних судів, ухвалені на користь заявників, які залишаються невиконаними, та сплатити 2000 (дві тисячі) євро кожному заявнику або його/її спадкоємцю у заявах, зазначених у Додатку 2; ці суми є відшкодуванням матеріальної та моральної шкоди, а також компенсацією судових витрат і мають бути сплачені разом з будь-якими податками, що можуть нараховуватись, та конвертовані в національну валюту за курсом на день здійснення платежу; б)  із спливом зазначеного тримісячного строку і до остаточного розрахунку на ці суми нараховуватиметься простий відсоток (simple interest) у розмірі граничної позичкової ставки Європейського центрального банку, яка діятиме в період несплати, до якої має бути додано три відсоткові пункти.
Для виконання вказаного рішення ЄСПЛ Департаментом ДВС Міністерства юстиції України відкрито виконавче провадження №  42618224.
29 грудня 2016 року державним виконавцем Департаменту ДВС Міністерства юстиції України було прийнято постанову про закінчення виконавчого провадження №  42618224 з підстав, передбачених пунктом 9 частини першої статті 39, статтею 40 Закону України «Про виконавче провадження» та пункту 5 статті 8 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», у зв`язку з фактичним виконання у повному обсязі рішення суду.
Уважаючи, що відповідач рішення ЄСПЛ у справі «Васильєв та інші проти України» від 13 лютого 2014 року (заява №  29266/08 та 248 інших заяв) виконав не в повному обсязі, позивачка звернулася до суду з даним позовом.
Відмовляючи в задоволенні адміністративного позову, суд першої інстанції уважав, що у межах виконавчого провадження №  42618224 рішення ЄСПЛ у справі «Васильєв та інші проти України» від 13 лютого 2014 року (заява №  29266/08 та 248 інших заяв) було виконано у повному обсязі. Водночас позивачка, доводячи зворотнє, доказів на підтвердження своїх аргументів, зокрема, рішення національного суду, про яке йдеться в рішенні ЄСПЛ, не надала.
Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд зазначає та враховує наступне.
Частиною 2 статті 19 Конституції України визначено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах та у спосіб визначений Конституцією та законами України.
Відповідно до частини першої статті 46 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) високі Договірні Сторони зобов`язуються виконувати остаточні рішення ЄСПЛ в будь-яких справах, у яких вони є сторонами.
Відносини, що виникають у зв`язку з обов`язком України виконати рішення ЄСПЛ у справах проти України врегульовані Законом України від 23 лютого 2006 року №3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» (далі - Закон №3477-IV).
У розмінні статті 1 Закону №3477-IV орган представництва - це орган, відповідальний за забезпечення представництва України в ЄСПЛ та координацію виконання його рішень; рішення - а) остаточне рішення ЄСПЛ у справі проти України, яким визнано порушення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод; б)  остаточне рішення ЄСПЛ щодо справедливої сатисфакції у справі проти України.
Статтею 2 Закону №  3477-IV передбачено, що рішення є обов`язковим для виконання Україною відповідно до статті 46 Конвенції. Порядок виконання рішення визначається цим Законом, Законом України «Про виконавче провадження», іншими нормативно-правовими актами з урахуванням особливостей, що передбачені цим Законом.
Згідно з частиною першою статті 7 Закону №  3477-IV протягом десяти днів від дня отримання повідомлення Суду про набуття Рішенням статусу остаточного Орган представництва надсилає до державної виконавчої служби оригінальний текст і переклад резолютивної частини остаточного рішення Суду у справі проти України, яким визнано порушення Конвенції, оригінальний текст і переклад резолютивної частини остаточного рішення Суду щодо справедливої сатисфакції у справі проти України, оригінальний текст і переклад рішення Суду щодо дружнього врегулювання у справі проти України, оригінальний текст і переклад рішення Суду про схвалення умов односторонньої декларації у справі проти України. Автентичність перекладу засвідчується Органом представництва. Державна виконавча служба упродовж десяти днів з дня надходження документів, зазначених у пункті "б" цієї частини, відкриває виконавче провадження.
Частинами першою, другою статті 8 Закону №3477-IV передбачено, що виплата стягувачеві відшкодування має бути здійснена у тримісячний строк з моменту набуття рішенням статусу остаточного або у строк, передбачений у рішенні. У разі порушення строку, зазначеного в частині першій цієї статті, на суму відшкодування нараховується пеня відповідно до Рішення.
Відповідно до статті 1 Закону України «Про виконавче провадження» від 02  червня 2016 року №1404-VIII (далі - Закон №1404-VIII) виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - це сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.
Згідно з частиною першою статті 5 Закону №1404-VIII примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України "Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів".
Частиною першою статті 3 Закону №1404-VIII передбачено, що відповідно до цього Закону примусовому виконанню підлягають, зокрема, рішення ЄСПЛ з урахуванням особливостей, передбачених Законом України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», а також рішень інших міжнародних юрисдикційних органів у випадках, передбачених міжнародним договором України.
Відповідно до частин першої, третьої статті 18 Закону №1404-VIII виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії. Виконавець під час здійснення виконавчого провадження має право, зокрема, проводити перевірку виконання боржниками рішень, що підлягають виконанню відповідно до цього Закону;
Згідно з пунктом 9 частини першої статті 39 Закону №  1404-VIII виконавче провадження підлягає закінченню у разі фактичного виконання в повному обсязі рішення згідно з виконавчим документом.
Таким чином, виконавче провадження з підстав, визначених у пункті 8 частини першої статті 49  Закону №1404-VIII, закінчується у випадку фактичного виконання в повному обсязі рішення згідно з виконавчим документом. Про закінчення виконавчого провадження з указаних підстав приймається мотивована постанова, яка має містити обставини, що свідчать про фактичне виконання судового рішення та засоби їхнього встановлення.
Закінчуючи виконавче провадження із зазначених підстав, державний виконавець зобов`язаний пересвідчитися, що відповідне зобов`язання виконано у чіткій відповідності з резолютивною частиною рішення суду та мотивами, якими керувався суд, постановляючи таке рішення.
29 грудня 2016 року державним виконавцем Департаменту ДВС Міністерства юстиції України було прийнято оскаржену постанову про закінчення виконавчого провадження №  42618224 з підстав, передбачених пунктом 9 частини першої статті 39, статтею 40 Закону України «Про виконавче провадження» та пункту 5 статті 8 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», у зв`язку з фактичним виконання у повному обсязі рішення суду.
Постанова від 29 грудня 2016 року була мотивована тим, що на користь позивача відповідно до платіжного доручення Міністерства юстиції України від 24 вересня 2014  року №  5983 було перераховано еквівалент 2000 євро - 34748,63 грн, платіжним дорученням Міністерства юстиції України від 24 листопада 2015 року № 2807 була сплачена пеня за несвоєчасне виконання рішення ЄСПЛ у розмірі 481,95 грн, платіжним дорученням Міністерства юстиції України від 27 грудня 2016 року № 5214 позивачеві була перерахована заборгованість за рішенням національного суду в розмірі 42043,29 грн.
Відмовляючи в задоволенні адміністративного позову, суд першої інстанції уважав, що у межах виконавчого провадження №  42618224 рішення ЄСПЛ у справі «Васильєв та інші проти України» від 13 лютого 2014 року (заява №  29266/08 та 248 інших заяв) було виконано у повному обсязі. Водночас позивачка, доводячи зворотнє, доказів на підтвердження своїх аргументів, зокрема, рішення національного суду, про яке йдеться в рішенні ЄСПЛ, не надала.
Однак, із вказаними висновками, колегія суддів не погоджується та зазначає наступне.
На обґрунтування позовних вимог позивач зазначила, що Європейський суд з прав людини ухвалив на її користь рішення, яким зобов`язав Україну сплатити їй 2000 євро справедливої сатисфакції та поклав на Україну обов`язок виконати постанову Житомирського апеляційного адміністративного суду від 07 березня 2012 року в справі №  1718/2-а-586/11.
Позивач зазначала, що вказане рішення національного суду було виконано несвоєчасно та не в повному обсязі, зокрема, під час перерахунку пенсії на виконання рішення національного суду не було враховано факту збільшення прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність, який є базою нарахування відповідних пенсійних виплат, та безпідставно обмежено період, за який відповідна пенсія підлягала перерахунку. Позивачка також наполягала на тому, що за несвоєчасне виконання рішення національного суду їй має бути виплачена пеня відповідно до пункту «б» рішення Європейського суду з прав людини №  29266/08, прийнятого 13 лютого 2014 року.
З урахуванням викладеного позивач зазначає про незаконність рішень і дій відповідача щодо закінчення виконавчого провадження з підстав фактичного виконання у повному обсязі рішення Європейського суду з прав людини №  29266/08.
Верховний Суд у своїй постанові від 30.09.2020, скасовуючи постанову Житомирського апеляційного адміністративного суду від 31.05.2017 та направляючи справу на новий розгляд до Сьомого апеляційного адміністративного суду зазначив, що суд апеляційної інстанції у контексті підстав позову та підстав апеляційної скарги не дослідив, яким чином позивачці була перерахована пенсія на виконання постанови Житомирського апеляційного адміністративного суду від 07 березня 2012 року у справі №  1718/2-а-586/11, і чи не було підстав для здійснення її перерахунку за період з 25 серпня 2010 року по 22 липня 2011 року, як стверджує позивачка, з урахуванням усіх підвищень прожиткового мінімуму для осіб, що втратили працездатність, що відбулися у цей період. Не дослідив суд апеляційної інстанції й причин, з яких перерахунок пенсії на виконання постанови Житомирського апеляційного адміністративного суду від 07 березня 2012 року у справі №  1718/2-а-586/11 був здійснений лише за період з 25 серпня 2010 року по 22 липня 2011 року.
Суд апеляційної інстанції при новому розгляді апеляційної скарги ОСОБА_1 на постанову Сарненського районного суду Рівненської області від 07.04.2017, зазначає наступне.
Постановою Сарненського районного суду Рівненської області від 28 липня 2011 року позов задоволено частково. Визнано противоправною бездіяльність управління Пенсійного фонду України в Сарненському районі щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 визначених статтями 50, 54 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи" пенсії для інвалідів, щодо яких встановлено зв`язок з Чорнобильською катастрофою, в розмірі 6 мінімальних пенсій за віком а також щомісячної додаткової пенсії за шкоду, заподіяну здоров`ю, в розмірі 50 процентів мінімальної пенсії за віком, тобто прожиткового мінімуму для осіб, що втратили працездатність, за період з 25 серпня 2010 року по 25 лютого 2011 року включно. Зобовязано управління Пенсійного фонду України в Сарненському районі нарахувати та виплатити ОСОБА_1 визначені статтями 50, 54 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи" пенсію для інвалідів, щодо яких встановлено зв`язок з Чорнобильською катастрофою, в розмірі 6 мінімальних пенсій за віком а також щомісячну додаткову пенсію за шкоду, заподіяну здоров`ю, в розмірі 50 процентів мінімальної пенсії за віком, тобто прожиткового мінімуму для осіб, що втратили працездатність, за період з 25 серпня 2010 року по 25 лютого 2011 року включно з урахуванням проведених виплат.
Постановою Житомирського апеляційного адміністративного суду від 07.03.2012 апеляційну скаргу управління Пенсійного фонду України в Сарненському районі Рівненської області залишено без задоволення. Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково. Постанову Сарненського районного суду Рівненської області від 28 липня 2011 року змінено. Визнано противоправною бездіяльність управління Пенсійного фонду України в Сарненському районі щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 визначених статтями 50, 54 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи" пенсії для інвалідів, щодо яких встановлено зв`язок з Чорнобильською катастрофою, в розмірі 6 мінімальних пенсій за віком а також щомісячної додаткової пенсії за шкоду, заподіяну здоров`ю, в розмірі 50 процентів мінімальної пенсії за віком, тобто прожиткового мінімуму для осіб, що втратили працездатність, за період з 25 серпня 2010 року і до втрати позивачкою такого права відповідно до Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи" та змін в законодавстві щодо порядку та розміру таких виплат.  Зобов`язано упраління Пенсійного фонду України в Сарненському районі нарахувати та виплатити ОСОБА_1 визначені статтями 50, 54 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи" пенсію для інвалідів, щодо яких встановлено зв`язок з Чорнобильською катастрофою, в розмірі 6 мінімальних пенсій за віком а також щомісячну додаткову пенсію за шкоду, заподіяну здоров`ю, в розмірі 50 процентів мінімальної пенсії за віком, тобто прожиткового мінімуму для осіб, що втратили працездатність, за період з 25 серпня 2010 року і до втрати позивачкою такого права відповідно до Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи" та змін в законодавстві щодо порядку та розміру таких виплат. 
Рішенням Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) у справі «Васильєв та інші проти України» від 13 лютого 2014 року (заява №    29266/08 та 248 інших заяв) постановлено: а) протягом трьох місяців держава-відповідач має виконати рішення національних судів, ухвалені на користь заявників, які залишаються невиконаними, та сплатити 2000 (дві тисячі) євро кожному заявнику або його/її спадкоємцю у заявах, зазначених у Додатку 2; ці суми є відшкодуванням матеріальної та моральної шкоди, а також компенсацією судових витрат і мають бути сплачені разом з будь-якими податками, що можуть нараховуватись, та конвертовані в національну валюту за курсом на день здійснення платежу; б) із спливом зазначеного тримісячного строку і до остаточного розрахунку на ці суми нараховуватиметься простий відсоток (simple interest) у розмірі граничної позичкової ставки Європейського центрального банку, яка діятиме в період несплати, до якої має бути додано три відсоткові пункти. 
На думку відповідача, рішення національного суду виконано фактично у повному обсязі, на користь позивача відповідно до платіжного доручення Міністерства юстиції України від 24 вересня 2014 року №5983 було перераховано еквівалент 2000 євро - 34748,63 грн., платіжним дорученням Міністерства юстиції України від 24 листопада 2015 року №  2807 була сплачена пеня за несвоєчасне виконання рішення ЄСПЛ у розмірі 481,95 грн., платіжним дорученням Міністерства юстиції України від 27 грудня 2016 року №  5214 позивачеві була перерахована заборгованість за рішенням національного суду в розмірі 42043,29 грн.
Водночас суд зауважує, що звертаючись до суду першої інстанції, а потім з апеляційною скаргою, позивач свої вимоги обґрунтовувала, у першу чергу, доводами про те, що рішення національного суду було виконано не в повному обсязі, адже перерахунок її пенсії за період з 25 серпня 2010 року по 22 липня 2011 року був здійснений виходячи з розміру прожиткового мінімуму для осіб, що втратили працездатність (станом на 01.08.2010 у розмірі 709,00  грн), тоді як у періоді, за який здійснювався перерахунок, вказаний прожитковий мінімум неодноразово збільшувався.
Колегія суддів зазначає, відповідно до  статті 49 Закону №796-XII  пенсії особам, віднесеним до категорій 1, 2, 3, 4 встановлюються у вигляді: а) державної пенсії; б) додаткової пенсії за шкоду, заподіяну здоров`ю, яка призначається після виникнення права на державну пенсію.
Згідно із  ч.4 статті 54 Закону №796-XII (в редакції від 9 липня 2007 року)  та  рішенням Конституційного Суду України від 22 травня 2008  року № 10-рп/2008), в усіх випадках розміри пенсій для інвалідів, щодо яких встановлено зв`язок з Чорнобильською катастрофою, не можуть бути нижчими: по ІІІ групі інвалідності - 6 мінімальних пенсій за віком.
Частиною першою статті 50 Закону № 796-ХІІ передбачено, що особам, віднесеним до І категорії, призначається щомісячна додаткова пенсія за шкоду, заподіяну здоров`ю у розмірах: інвалідам ІІІ групи - 50 відсотків мінімальної пенсії за віком.
При цьому, вихідним критерієм розрахунку додаткової пенсії виступає мінімальна пенсія за віком, розмір якої, згідно з  частиною першою статті 28 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», встановлюється в розмірі визначеного законом прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність та Законом  про Державний бюджет України на поточний бюджетний період.
Стаття 63 Закону №796-XII визначала, що фінансування витрат, пов`язаних з реалізацією цього Закону, здійснюється за рахунок коштів державного бюджету, коштів, які враховуються при визначенні міжбюджетних трансфертів, та інших джерел, не заборонених законодавством.
Законом України від 14 червня 2011 року №3491-VI «Про внесення змін до Закону України «Про Державний бюджет України на 2011 рік» доповнені Прикінцеві положення пункту 4, якими установлено, що у 2011 році норми і положення статей 39, 50, 51, 52, 54 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи", статті 6 Закону України "Про соціальний захист дітей війни", статей 14, 22, 37 та частини третьої статті 43 Закону України "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб" застосовуються у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України виходячи з наявного фінансового ресурсу бюджету Пенсійного фонду України на 2011 рік.
На виконання положень вказаного Закону Кабінет Міністрів України прийняв постанову від 06 липня 11року №745 «Про встановлення деяких розмірів виплат, що фінансуються за рахунок коштів державного бюджету», яка набрала чинності з 23 липня 11року.
Рішенням Конституційного Суду України від 26 грудня 11 року норми п. 4 Прикінцевих положень Закону України "Про Державний бюджет України на 2011 рік" визнані такими, що відповідають Конституції України, тобто є конституційними.
Крім того, рішенням Конституційного Суду України від 25 січня 12 року №З-рп/2012 у справі за конституційним поданням Правління Пенсійного фонду України щодо офіційного тлумачення деяких статей Конституцій України, Бюджетного кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України було розтлумачено, що Кабінетом Міністрів України врегульовано порядок та розміри соціальних виплат та допомоги, які фінансуються за рахунок коштів Державного бюджету України, відповідно до Конституції та законів України.
Пунктом 3 Прикінцевих положень Закону України «Про Державний бюджет України на 2012 рік» від 22 грудня 2011 року №4282-VI передбачено, що норми i положення статей 20, 21, 22, 23, 30, 31, 37, 39, 48, 50, 51, 52, 54 Закону України «Про статус i соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» <…> застосовуються у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України, виходячи з наявних фінансових ресурсів Державного бюджету України та бюджету Пенсійного фонду України на 2012 piк.
Згідно пункту 4 Прикінцевих положень Закону України «Про Державний бюджет України на 2013 рік» від 06.12.12р. №5515-ІV у 2013 році норми і положення статей 20, 21, 22, 23, 30, 31, 37, 39, 48, 50, 51, 52 та 54 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» <…> застосовуються у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України, виходячи з наявних фінансових ресурсів Державного бюджету України та бюджету Пенсійного фонду України на 2013 рік.
Аналіз норм діючого на час виникнення спірних правовідносин законодавства дає підстави дійти висновку, що оскільки 23 липня 2011 року набрала чинності постанова №745 "Про встановлення деяких розмірів виплат, що фінансуються за рахунок коштів державного бюджету", якою встановлено розмір додаткової пенсії особам, які постраждали від наслідків Чорнобильської катастрофи, положення статей 50, 54 Закону №796-XII підлягають застосуванню лише до 23 липня 2011 року, а після вказаної дати застосуванню підлягають положення Закону України «Про Державний бюджет України на 2011 рік» від №2857-VI від 28 грудня 2010 року та постанови №745.
Таким чином, починаючи з 23 липня 2011 року в Україні змінилося правове регулювання, на підставі якого позивачу здійснювалась виплата пенсії та інші соціальні виплати згідно з судовим рішенням.
З аналізу наведених норм вбачається, що визначення порядку та розмірів виплат зазначеним категоріям громадян у 2011, 2012 та 2013 бюджетних роках делеговано Кабінету Міністрів України.
Зазначена правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 02 червня 2015 року у справі №21-317а15, у постанові Верховного Суду від 30 квітня 2018 року у справі №522/5744/17, а також у постанові Верховного Суду від 16 серпня 2019 року у справі №815/6985/15. У вказаних постановах Суди, здійснивши аналіз положень Закону №796-XII, Закону України від 14 червня 2011 року №3491-VI "Про внесення змін до Закону України "Про Державний бюджет України на 2011 рік", постанови №745, зазначили, що з 23 липня 2011 року чинним законодавством встановлено інші, ніж передбачені статтями 50, 54 Закону №796-XII, розміри державної та додаткової пенсій особам, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи.
У відповідності до пункту 3 статті 116 Конституції України Кабінет Міністрів України забезпечує, зокрема, проведення політики у сфері соціального захисту.
Згідно з бюджетними призначеннями Кабінет Міністрів України встановлює розмір окремих видів компенсацій і допомог, зокрема, постановою Кабінету Міністрів України від 23 листопада 2011 року №1210 «Про підвищення рівня соціального захисту громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» затверджено порядок обчислення пенсій особам, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи.
Враховуючи викладене, виплачуючи позивачу пенсію та доплати у порядку та розмірах, встановлених постановою Кабінету Міністрів України від 27 листопада 2011 року № 1210 «Про підвищення рівня соціального захисту громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», відповідач діяв правомірно.
Таким чином, колегія суддів відхиляє доводи позивача про те, що розмір пенсії та порядок її розрахунку, встановлений їй на виконання рішення суду у справі №1718/2-а-586/11, не міг бути змінений (зменшений) з 23.07.2011 у зв`язку з прийняттям постанови Кабінету Міністрів України від 06.07.2011 №745.
Право встановлювати законодавчі обмеження щодо виплати пенсії узгоджується з правовою позицією Європейського суду з прав людини викладеною в рішенні від 03 червня 2014 року у справі «Великода проти України» (заява №43331/12), в якому суд розглянувши скаргу, зокрема, за ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод на припинення виплати заявниці державними органами пенсії у розмірах, встановлених рішенням національного суду від 19 січня 2010 року після внесення у 2011 році змін до законодавчих актів, вказав на відсутність втручання у право заявниці на мирне володіння майном внаслідок внесення змін до законодавства щодо зменшення розміру соціальних виплат.
Із вказаних вище підстав, перерахунок пенсії позивача на виконання постанови Житомирського апеляційного адміністративного суду від 07.03.2012 у справі №1718/2-а-586/11 був здійснений лише за період з 25.08.2010 по 22.07.2011, а у зв`язку зі змінами в пенсійному законодавстві пенсія позивача з 01.11.2011 приведена у відповідність до норм чинного законодавства.
Щодо доводів позивача про те, що перерахунок її пенсії за період з 25.08.2010 по 22.07.2011 був здійснений виходячи з розміру прожиткового мінімуму для осіб, що втратили працездатність (станом на 01.08.2010 у розмірі 709 грн.), тоді як у періоді, за який здійснювався перерахунок, вказаний прожитковий мінімум неодноразово збільшувався, слід зазначити наступне.
Як слідує із наданої Головним управлінням Пенсійного фонду України в Рівненській області інформації, починаючи з 25.08.2010 розмір пенсії позивача становив 4613,70 грн., в який включено: 354,50 грн. - додаткова пенсія особі з інвалідність ІІІ групи постраждалим внаслідок аварії на ЧАЕС (ст.49-50 Закону України №796-ХІІ);4254 грн. - державна пенсія по інвалідності особі, яка віднесена до категорії 1 постраждалим внаслідок аварії на ЧАЕС (ст.54 Закону України №796-ХІІ. 
З 01.01.2011 розмір пенсії позивача становив 4613,70 грн., в який включено: 375 грн. - додаткова пенсія особі з інвалідність ІІІ групи постраждалим внаслідок аварії на ЧАЕС (ст.49-50 Закону України №796-ХІІ);4254 грн. - державна пенсія по інвалідності особі, яка віднесена до категорії 1 постраждалим внаслідок аварії на ЧАЕС (ст.54 Закону України №796-ХІІ. 
З 01.07.2011 розмір пенсії позивача становив 4613,70 грн., в який включено: 382 грн. - додаткова пенсія особі з інвалідність ІІІ групи постраждалим внаслідок аварії на ЧАЕС (ст.49-50 Закону України №796-ХІІ);4254 грн. - державна пенсія по інвалідності особі, яка віднесена до категорії 1 постраждалим внаслідок аварії на ЧАЕС (ст.54 Закону України №796-ХІІ. 
Тобто, перерахунок пенсії позивачу за період з 25.08.2010 по 22.07.2011 здійснений на підставі Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» згідно ст.49-54, виходячи з прожиткового мінімуму для осіб, що втратили працездатність, на момент перерахунку пенсії, а саме станом на 01.08.2010 у розмірі 709 грн. є вірним.
Щодо доводів апелянта про те, що позивачу не було виплачено пеню за несвоєчасну сплату суму пенсії по постанові національного суду, то слід зазначити, що аналіз статті 8 Закону №3477-IV від 23.02.2006 «Про виконання рішень та застосування практики Європейського Суду з прав людини» дає підстави для висновку про те, що пеня, зазначена у резолютивній частині рішення ЄСПЛ у справі «Васильєв та інші проти України» від 13 лютого 2014 року (заява №  29266/08 та 248 інших заяв), застосовується тільки до випадків несвоєчасної виплати відшкодування, під яким відповідно до статті 1 Закону №  3477-IV розуміється сума справедливої сатисфакції, визначена рішенням ЄСПЛ відповідно до статті 41 Конвенції.
Отже, неправильним є застосування пені, передбаченої статтею 41 Конвенції та статтею 8 Закону №3477-IV, до випадків несвоєчасної виплати сум, що мають бути стягнені на підставі рішення національного суду, невиконання якого стало підставою для констатації ЄСПЛ порушень вимог статі 6 Конвенції.
Однак, не зважаючи на викладене, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про відсутність в спірних правовідносинах підстав уважати, що рішення ЄСПЛ у справі «Васильєв та інші проти України» від 13.02.2014 (заява №29266/08 та 248 інших заяв) було виконано у повному обсязі.
Так, на думку відповідача рішення суду виконано фактично у повному обсязі, на користь позивача відповідно до платіжного доручення Міністерства юстиції України від 24 вересня 2014  року №  5983 було перераховано еквівалент 2000 євро - 34748,63 грн., платіжним дорученням Міністерства юстиції України від 24 листопада 2015 року №  2807 була сплачена пеня за несвоєчасне виконання рішення ЄСПЛ у розмірі 481,95 грн., платіжним дорученням Міністерства юстиції України від 27 грудня 2016 року №  5214 позивачеві була перерахована заборгованість за рішенням національного суду в розмірі 42043,29 грн.
Водночас, згідно пояснень Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області доплата по рішенні суду в сумі 42043,29 грн. буде виплачена після фінансування  з Державного бюджету України на ці цілі. (а.с.61 т.2).
Тобто, фактично рішення ЄСПЛ у справі «Васильєв та інші проти України» від 13.02.2014 (заява №29266/08 та 248 інших заяв) в частині виплати заборгованості за рішенням національного суду в розмірі 42043,29 грн. виконано не було.
Відповідно до ч.1 ст.26 Закону України «Про виконавче провадження», виконавець розпочинає примусове виконання рішення на підставі виконавчого документа, зазначеного у статті 3 цього Закону: 1) за заявою стягувача про примусове виконання рішення; 2) за заявою прокурора у разі представництва інтересів громадянина або держави в суді; 3) якщо виконавчий документ надійшов від суду у випадках, передбачених законом; 4) якщо виконавчий документ надійшов від суду на підставі ухвали про надання дозволу на примусове виконання рішення іноземного суду (суду іноземної держави, інших компетентних органів іноземної держави, до повноважень яких належить розгляд цивільних чи господарських справ, іноземних чи міжнародних арбітражів) у порядку, встановленому законом; 5) у разі якщо виконавчий документ надійшов від Національного агентства України з питань виявлення, розшуку та управління активами, одержаними від корупційних та інших злочинів.
Далі, згідно із ч.5 ст.26 Закону України «Про виконавче провадження», виконавець не пізніше наступного робочого дня з дня надходження до нього виконавчого документа виносить постанову про відкриття виконавчого провадження, в якій зазначає про обов`язок боржника подати декларацію про доходи та майно боржника, попереджає боржника про відповідальність за неподання такої декларації або внесення до неї завідомо неправдивих відомостей.
Відповідно до ч.6 ст.26 вказаного Закону, за рішенням немайнового характеру виконавець у постанові про відкриття виконавчого провадження зазначає про необхідність виконання боржником рішення протягом 10 робочих днів (крім рішень, що підлягають негайному виконанню, рішень про встановлення побачення з дитиною).
Статтею 63 Закону України «Про виконавче провадження» визначено порядок виконання рішень, за якими боржник зобов`язаний вчинити певні дії або утриматися від їх вчинення. За рішеннями, за якими боржник зобов`язаний особисто вчинити певні дії або утриматися від їх вчинення, виконавець наступного робочого дня після закінчення строку, визначеного ч.6 ст.26 цього Закону, перевіряє виконання рішення боржником. Якщо рішення підлягає негайному виконанню, виконавець перевіряє виконання рішення не пізніш як на 3-й робочий день після відкриття виконавчого провадження. У разі невиконання без поважних причин боржником рішення виконавець виносить постанову про накладення на боржника штрафу, в якій також зазначаються вимога виконати рішення протягом 10 робочих днів (за рішенням, що підлягає негайному виконанню, - протягом 3-х робочих днів) та попередження про кримінальну відповідальність.
Так, як встановлено судовою колегією з матеріалів справи та змісту матеріалів виконавчого провадження №42618224, державним виконавцем вчинялись певні виконавчі дії по примусовому виконанню рішення Європейського суду з прав людини у справі «Васильєв та інші проти України» від 13.02.2014 (заява №29266/08 та 248 інших заяв), зокрема, винесено: 1)постанову про відкриття виконавчого провадження від 21.03.2014 ВП №42618224, 2) вимогу від 20.08.2014 №2.-1691/11 щодо повідомлення про стан виконання рішення суду, 5) вчинялись інші дії з листування зі сторонами виконавчого провадження, 6) постанову про закриття виконавчого провадження 29.12.2016 №42618224.
Таким чином, виходячи з вищезазначеного, судова колегія дійшла висновку про те, що відповідач здійснював певні дії по виконанню рішення Європейського суду з прав людини у справі «Васильєв та інші проти України» від 13.02.2014 (заява №29266/08 та 248 інших заяв) щодо ОСОБА_1 , але разом з тим, суд вважає, що відповідачем, в даному випаду, не в повній мірі були вчинені виконавчі дії по примусовому виконанню рішення суду, як того вимагає приписи ст.ст.2,13,18 Закону України «Про виконавче провадження».
Так, зокрема, на думку суду, головним державним виконавцем Єжовим М.В. не було перевірено та в повній мірі не з`ясовано чи у повному обсязі було виконано «боржником» рішення Європейського суду з прав людини у справі «Васильєв та інші проти України» від 13.02.2014 (заява №29266/08 та 248 інших заяв), а також постанови Житомирського апеляційного адміністративного суду від 07.12.2012 у справі №1718/2-а-586/11, оскільки як зазначено вище, доплата по рішенні суду в сумі 42043,29 грн. перерахована позивачу, однак буде виплачена після фінансування  з Державного бюджету України на ці цілі.
Тобто, рішення Європейського суду з прав людини у справі «Васильєв та інші проти України» від 13.02.2014 (заява №29266/08 та 248 інших заяв), а також постанови Житомирського апеляційного адміністративного суду від 07.12.2012 у справі №1718/2-а-586/11  виконані не повністю.
Отже, враховуючи вищевикладене, судова колегія дійшла висновку про те, що державним виконавцем, в даному випадку, було порушено вимоги ст.2 Закону України «Про виконавче провадження» щодо верховенства права, обов`язковості виконання рішень, законності, співмірності заходів примусового виконання рішень та обсягу вимог за рішеннями, та відповідно, не використано в повній мірі прав щодо вчинення виконавчих дій по примусовому виконанню рішення суду та не виконано обов`язків,  передбачених ст.ст.13,18 Закону №1404-VІІІ, щодо не використання права та обов`язку щодо з`ясування належного виконання боржником рішення суду, не перевірки порядку його виконання, що, в свою чергу, виключає здійснення виконавцем виконавчих дій неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі.
Суд апеляційної інстанції з урахуванням вищенаведеного вказує, що відповідачем не перевірено виконання рішення національного суду в рамках проведення дій з виконання рішення Європейського суду з прав людини в частині забезпечення виконання заходів індивідуального характеру та безпідставно винесено постанову про закінчення виконавчого провадження .
Відповідач же та 3-я особа, в свою чергу, не надали суду належних та допустимих доказів в обґрунтування законності спірної постанови про закінчення виконавчого провадження №42618224 від 29.12.2016 та підстав її прийняття, а також не надано беззаперечних доказів щодо повного виконання рішення Європейського суду з прав людини у справі «Васильєв та інші проти України» від 13.02.2014 (заява №29266/08 та 248 інших заяв), а також постанови Житомирського апеляційного адміністративного суду від 07.12.2012 у справі №1718/2-а-586/11 «боржником».
Таким чином, приймаючи до уваги вищевикладені обставини, судова колегія, оцінивши наявні у справі докази в їх сукупності, дійшла висновку про те, що дії Департаменту ДВС Міністерства юстиції України щодо винесення головним державним виконавцем Єжовим М.В. постанови від 29 грудня 2016 року про закінчення виконавчого провадження є протиправними, а оскаржувана постанова державного виконавця є протиправною, передчасною та підлягає скасуванню.
Отже, враховуючи факт неналежного виконання державним виконавцем дій по виконавчому провадженню з примусового виконання рішення суду,  які призвели до прийняття передчасної постанови про закінчення виконавчого провадження та порушення конституційного права особи на ефективний судовий захист свого порушеного права, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про скасування постанови суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 з прийняттям нової постанови про  скасування оскаржуваної постанови про закінчення виконавчого провадження.
Відповідно до частини 1 статті 317 КАС України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи;
З огляду на те, що суд першої інстанції неповно з`ясував обставин, що мають значення для справи, апеляційну скаргу необхідно задовольнити, рішення суду першої інстанції скасувати та прийняти постанову про задоволення позовних вимог з вищевикладених мотивів. 
Керуючись ст.ст. 243, 250, 308, 310, 315, 317, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд 
П О С Т А Н О В И В:
апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити  повністю.
Постанову Сарненського районного суду Рівненської області від 07 квітня 2017 року скасувати.
Ухвалити нову постанову, якою адміністративний позов ОСОБА_1 задовольнити.
Визнати протиправними дії Департаменту Державної виконавчої служби Міністерства юстиції України щодо винесення головним державним виконавцем Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби  Міністерства юстиції України Єжовим М.В. постанови від 29.12.2016 року про закінчення виконавчого провадження  з виконання рішення Європейського суду з прав  людини № 29266/08, прийнятого  13.02.2014 року.
Скасувати постанову  головного державного виконавцем Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби  Міністерства юстиції України Єжова М.В. від 29.12.2016 року про закінчення виконавчого провадження з виконання рішення Європейського суду з прав  людини № 29266/08, прийнятого  13.02.2014 року.  

Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку згідно зі ст.ст.328, 329 КАС України. 

Головуючий	 	 	Полотнянко Ю.П.	
 	 	 	 	
Судді	 	   	Драчук Т. О.    Ватаманюк Р.В.