ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 травня 2021 р.	Справа № 520/13037/2020	
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
Головуючого судді: Макаренко Я.М.,
Суддів: Мінаєвої О.М. ,  Калиновського В.А. ,
за участю секретаря судового засідання Лисенко К.В.

          розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою Державної судової адміністрації України на рішення Харківського окружного адміністративного суду від 28.10.2020, головуючий суддя І інстанції: Зінченко А.В.,  м. Харків, року по справі № 520/13037/2020
          за позовом          ОСОБА_1  
          до         Господарського суду Харківської області      треті особи          Головне управління Державної казначейської служби України у Харківській області ,         Державна судова адміністрація України 
          про визнання протиправним та скасування наказу, визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити певні дії,
ВСТАНОВИВ:
ОСОБА_1 (далі-позивач) звернулася до Харківського окружного адміністративного суду з позовом до Господарського суду Харківської області (далі - відповідач), третя особа: Головне управління Державної казначейської служби України в Харківській області, в якому просила суд:
- визнати протиправним та скасувати наказ голови Господарського суду Харківської області від 28.04.2020 № 22 “Про внесення змін до наказу № 16 від 27.02.2020 “Про умови оплати праці на 2020 рік”.
- визнати протиправними дії Господарського суду Харківської області щодо нарахування та виплати судді Господарського суду Харківської області ОСОБА_1 суддівської винагороди за період з 18.04.2020 до 27.08.2020 із застосуванням щомісячного обмеження її нарахування сумою 47320 грн. згідно з частиною 3 статті 29 Закону України “Про Державний бюджет України на 2020 рік” із змінами та доповненнями, внесеними Законом України № 553-ІХ від 13.04.2020 ( в редакції, яка діяла з 18.04.2020 до 27.08.2020).
- зобов`язати Господарський суд Харківської області нарахувати та сплатити невиплачену суддівську винагороду судді Господарського суду Харківської області ОСОБА_1 на підставі статті 135 Закону України “Про судоустрій і статус суддів” у розмірі 197 127,27 грн., з яких: 27 050,48 грн. за квітень 2020 року, 67 270,27 грн. за травень 2020 року, 46 154,88 грн. за червень 2020 року, 24 698,26 грн. за липень 2020 року, 31 953,38 грн. за серпень 2020 року. 
- допустити до негайного виконання рішення суду в частині стягнення суддівської винагороди за один місяць.
Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 28.10.2020 року по справі №520/13037/2020, прийнятим в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін, адміністративний позов задоволено.
Визнано протиправним та скасувано наказ голови Господарського суду Харківської області від 28.04.2020 № 22 “Про внесення змін до наказу № 16 від 27.02.2020 “Про умови оплати праці на 2020 рік”.
Визнано протиправними дії Господарського суду Харківської області щодо нарахування та виплати судді Господарського суду Харківської області ОСОБА_1 суддівської винагороди за період з 18.04.2020 до 27.08.2020 із застосуванням щомісячного обмеження її нарахування сумою 47320 грн. згідно з частиною 3 статті 29 Закону України “Про Державний бюджет України на 2020 рік” із змінами та доповненнями, внесеними Законом України № 553-ІХ від 13.04.2020 ( в редакції, яка діяла з 18.04.2020 до 27.08.2020).
Зобов`язано Господарський суд Харківської області нарахувати та сплатити невиплачену суддівську винагороду судді Господарського суду Харківської області ОСОБА_1 на підставі статті 135 Закону України “Про судоустрій і статус суддів” у розмірі 197 127,27 грн., з яких: 27 050,48 грн. за квітень 2020 року, 67 270,27 грн. за травень 2020 року, 46 154,88 грн. за червень 2020 року, 24 698,26 грн. за липень 2020 року, 31 953,38 грн. за серпень 2020 року. 
Допущено до негайного виконання рішення суду в частині стягнення суддівської винагороди за один місяць.
Не погодившись із судовим рішенням, Державною судовою адміністрацією України (далі- ДСА України) подано апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог в повному обсязі.
В обґрунтування вимог апеляційної скарги зазначив, що судом першої інстанції неповно з`ясовано всі обставини, що мають значення для справи та невірно застосовані норми матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи, а також порушено норм процесуального права.
Зазначає, що ДСА України не була стороною справи, однак, рішення Харківського окружного адміністративного суду від 28.10.2020 року по справі №520/13037/2020, яким задоволено позивні вимоги позивача, безпосередньо впливає на права, свободи, інтереси та (або) обов`язки ДСА України як головного розпорядника бюджетних коштів щодо фінансового забезпечення Господарського суду Харківської області. Також, оскільки позивач є суддею, а предметом розгляду є визнання протиправними дій Господарського суду Харківської області та виплати позивачу суддівської винагороди, стягнення суддівської винагороди, скаржник вважає, що справа має істотне значення для сторін та становить значний суспільний інтерес. А відтак, ураховуючи значення даної справи для сторін, категорію та складність справи, обсяг та характер доказів у справі, суспільний інтерес до розгляду даної справи, вважає, що зазначену справу необхідно було розглядати в порядку загального позовного провадження. Водночас, судом першої інстанції відкрито спрощене позовне провадження, що на думку скаржника, є порушенням норм процесуального права. Приймаючи рішення, суд першої інстанції не надав належної оцінки правомірності дій відповідача, як державного органу та розпорядника бюджетних коштів, нормам бюджетного законодавства, які він при здійснення своїх функцій має неухильно дотримуватися. Вказує, що Господарський суд Харківської області здійснює всі нарахування і виплати лише у межах бюджетних асигнувань, встановлених кошторисом. Зазначив, що Законом України Про внесення змін до Закону України Про Державний бюджет України на 2020 рік від 13.04.2020р. № 553-ІХ Закону України Про Державний бюджет України на 2020 рік №294-ІХ від 14.11.2019р. доповнено статтею 29 наступного змісту: Установлено, що у квітні 2020 року та на період до завершення місяця, в якому відміняється карантин, установлений Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом -SARS-CoV-2, заробітна плата, грошове забезпечення працівників, службових і посадових осіб бюджетних установ (включаючи органи державної влади та інші державні органи, органи місцевого самоврядування) нараховуються у розмірі, що не перевищує 10 розмірів мінімальної заробітної плати, встановленої на 1 січня 2020 року. При цьому у зазначеному максимальному розмірі не враховуються суми допомоги по тимчасовій непрацездатності, допомоги для оздоровлення, матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань та оплата щорічної відпустки. Обмеження, встановлене у частині першій цієї статті, застосовується також при нарахуванні заробітної плати, суддівської винагороди, грошового забезпечення відповідно народним депутатам України, суддям, суддям Конституційного Суду України, членам Вищої ради правосуддя, членам Вищої кваліфікаційної комісії суддів України, прокурорам, працівникам, службовим і посадовим особам Національного банку України, а також іншим службовим і посадовим особам, працівникам, оплата праці яких регулюється спеціальними законами (крім осіб, встановлених у переліку, затвердженому Кабінетом Міністрів України відповідно до частини другої цієї статті). Приписами ч. 2 ст. 4 Бюджетного кодексу України (далі БК України) визначено, що виключно законом про Державний бюджет України визначаються надходження та витрати Державного бюджету України. Оскільки у спірний період норма про застосування обмеження суддівської винагороди 10 мінімальними заробітними платами була чинною та підлягала виконанню, Господарський суду Харківської області не мав правових підстав для нарахування та виплати позивачу суддівської винагороди поза межами видатків державного бюджету та без застосування обмежень, встановлених Законом України "Про Державний бюджет України на 2020 рік" (у редакції Закону № 553-IX). 
Господарський суду Харківської області 11.03.2021 року надав відзив в якому просив суд розглядати дану апеляційну скаргу відповідно до чинного законодавства та без участі представника відповідача.
Ухвалами Другого апеляційного адміністративного суду від 14.04.2021 відкрито апеляційне провадження, закінчено підготовку до розгляду та призначено справу до апеляційного розгляду у відкритому судовому засіданні.
Ухвалою Другого апеляційного адміністративного суду від 14.04.2021 року задоволено клопотання скаржника та залучено до участі у справі у якості третьої особи Державну судову адміністрацію України.
Колегія суддів, заслухавши доповідь обставин справи, перевіривши рішення суду першої інстанції, доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, вважає, що вимоги апеляційної скарги підлягають частковому задоволенню, виходячи з наступного.
Судом першої інстанції встановлено, Указом Президента України “Про призначення суддів” № 514/2004 від 11.05.2004 ОСОБА_1 , призначена на посаду судді Господарського суду Харківської області строком на п`ять років. Постановою Верховної Ради України “Про обрання суддів” № 1513-У1 від 11.06.2019 призначена на посаду судді безстроково.
Станом на 28.09.2020 позивач має загальний трудовий стаж, який складає 27 років 11 місяців, стаж на посаді судді - 21 років 08 місяців, стаж, що дає право на встановлення надбавки за вислугу років - 23 років 01 місяців.
За період з 01.04.2020 по 31.08.2020 їй мала бути нарахована суддівська винагорода у розмірі 670 012,54 грн, розрахована за фактично відпрацьовані робочі дні, для визначення розміру якої використовувався посадовий оклад виходячи з 30 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, що встановлений з 01 січня 2020 року, - посадовий оклад 78 825,00 грн, доплата за вислугу років 50 % від посадового окладу - 39 412,50 грн.
Проте із врахування обмежень за період з квітня по серпень 2020 року (за 60 робочі дні, з них 56 робочих днів, протягом яких застосовувалися обмеження) було нараховано тільки 472 885,27 грн, що підтверджується довідкою Господарського суду Харківської області від 14.09.2020 № 175.
Зокрема, за квітень 2020 року було нараховано 118 237,50 грн, виплачено з урахуванням обмежень 91 187,02 грн; за травень 2020 року нараховано 197 062,51 грн, виплачено 129 792,24 грн; за червень 2020 року нараховано 118 237,53 грн, виплачено 72 082,65 грн; за липень 2020 року нараховано 118 237,50 грн, виплачено 93 539,24 грн; за серпень 2020 року нараховано 118 237.50 грн, виплачено 86 284,12 грн.
Отже, сума недоотриманої суддівської винагороди за період з квітня 2020 року по серпень 2020 року складає 197 127,27 грн.
Отримавши суддівську винагороду 30.04.2020, позивач дізналася про те, що розмір її виплати не відповідає розміру установленому Законом України “Про судоустрій і статус суддів” від 02.06.2016 №1402-УІІІ (далі -Закон №1402), у зв`язку з чим позивач не погоджується із сумою виплаченої суддівської винагороди та вважає, що відповідачем порушено її право на належне матеріальне забезпечення.
Приймаючи рішення про часткове задоволення адміністративного позову, суд першої інстанції виходив з того, що нараховуючи та виплачуючи позивачу суддівську винагороду із застуванням обмеження її розміру, Господарський суд Харківської області діяв з порушенням вимог ст.19, ст.130 Конституції України , ст.135 Закону №1402-VIII та ст.1 Протоколу 1 Європейської Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, а державний  орган, який не дотримується своїх власних процедур, не повинен мати можливість отримувати вигоду від своїх протиправних дій або уникати виконання своїх обов`язків. 
Колегія суддів частково погоджується з такими висновками суду першої інстанції, виходячи з наступного.
Статтею 8 Конституції України визначено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй.
Відповідно до частини 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Статтею 130 Конституції України визначено, що держава забезпечує фінансування та належні умови для функціонування судів і діяльності суддів. У Державному бюджеті України окремо визначаються видатки на утримання судів з урахуванням пропозицій Вищої ради правосуддя. Розмір винагороди судді встановлюється законом про судоустрій.
Частиною 1 статті 135 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" визначено, що суддівська винагорода регулюється цим Законом та не може визначатися іншими нормативно-правовими актами, що повністю узгоджується з приписами ч. 2 ст. 130 Конституції України.
Зазначені конституційні положення мають на меті унеможливлення свавільного встановлення або зміни законодавцем розміру винагороди судді, використовуючи свої повноваження як інструмент впливу на судову владу через інші законодавчі акти.
Відповідно до частини 2 статті 135 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" суддівська винагорода виплачується судді з дня зарахування його до штату відповідного суду, якщо інше не встановлено цим Законом. Суддівська винагорода складається з посадового окладу та доплат за: 1) вислугу років; 2) перебування на адміністративній посаді в суді; 3) науковий ступінь; 4) роботу, що передбачає доступ до державної таємниці.
Частиною 9 статті 135 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" визначено, що обсяги видатків на забезпечення виплати суддівської винагороди здійснюються за окремим кодом економічної класифікації видатків.
За таких обставин, з огляду на приписи ч. 2 ст. 130 Конституції України та ч. 1 ст. 135 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" розмір суддівської винагороди, зокрема і граничний розмір останньої можуть визначатись виключно Законом України «Про судоустрій і статус суддів».
Колегія суддів звертає увагу, що зміни до цього Закону в частині, яка регламентує розмір суддівської винагороди у спірний період не вносилися, отже законних підстав для обмеження її виплати (десятьма прожитковими мінімумами) не було.
Натомість, 12 березня 2020 року набрала чинності Постанова Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 року № 211 "Про запобігання поширенню на території України коронавірусу COVID-19", якою з 12 березня 2020 року на всій території України встановлено карантин, кінцева дата якого з урахуванням внесених до вказаної Постанови змін неодноразово змінювалася, збільшуючи строк дії карантину.
18 квітня 2020 року набрав чинності Закон України "Про внесення змін до Закону України Про Державний бюджет України на 2020 рік" від 13 квітня 2020 року № 553-IX, яким Закон України "Про Державний бюджет України на 2020 рік" доповнено статтею 29 такого змісту:
«Установити, що у квітні 2020 року та на період до завершення місяця, в якому відміняється карантин, установлений Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, заробітна плата, грошове забезпечення працівників, службових і посадових осіб бюджетних установ (включаючи органи державної влади та інші державні органи, органи місцевого самоврядування) нараховуються у розмірі, що не перевищує 10 розмірів мінімальної заробітної плати, встановленої на 1 січня 2020 року. При цьому у зазначеному максимальному розмірі не враховуються суми допомоги по тимчасовій непрацездатності, допомоги для оздоровлення, матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань та оплата щорічної відпустки.
Зазначене обмеження не застосовується при нарахуванні заробітної плати, грошового забезпечення особам із числа осіб, зазначених у частині 1 цієї статті, які безпосередньо задіяні у заходах, спрямованих на запобігання виникненню і поширенню, локалізацію та ліквідацію спалахів, епідемій та пандемій гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, та які беруть участь у здійсненні заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, у тому числі в операції Об`єднаних сил (ООС). Перелік відповідних посад встановлюється Кабінетом Міністрів України.
Обмеження, яке встановлене у частині першій цієї статті, застосовується також при нарахуванні заробітної плати, суддівської винагороди, грошового забезпечення відповідно народним депутатам України, суддям, суддям Конституційного Суду України, членам Вищої ради правосуддя, членам Вищої кваліфікаційної комісії суддів України, прокурорам, працівникам, службовим і посадовим особам Національного банку України, а також іншим службовим і посадовим особам, працівникам, оплата праці яких регулюється спеціальними законами (крім осіб, встановлених у переліку, затвердженому Кабінетом Міністрів України відповідно до частини другої цієї статті)».
Відповідно частин 1-4 статті 7 КАС України суд вирішує справи відповідно до Конституції та законів України, а також міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.
Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, у межах повноважень та у спосіб, визначені Конституцією та законами України.
У разі невідповідності правового акта Конституції України, закону України, міжнародному договору, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, або іншому правовому акту суд застосовує правовий акт, який має вищу юридичну силу, або положення відповідного міжнародного договору України.
Якщо суд доходить висновку, що закон чи інший правовий акт суперечить Конституції України, суд не застосовує такий закон чи інший правовий акт, а застосовує норми Конституції України як норми прямої дії.
У такому випадку суд після винесення рішення у справі звертається до Верховного Суду для вирішення питання стосовно внесення до Конституційного Суду України подання щодо конституційності закону чи іншого правового акта, що віднесено до юрисдикції Конституційного Суду України.
Отже, адміністративний суд при вирішенні спору повинен застосувати правовий акт, який має вищу юридичну силу, тобто в спірних правовідносинах приписи ч. 2 ст. 130 Конституції України.
Колегія суддів з цього приводу зазначає, що Закон України "Про Державний бюджет України на 2020 рік" не є Законом про судоустрій, виключно яким відповідно до ч. 2 ст. 130 Конституції України може встановлюватись розмір винагороди судді, а тому у відповідача були відсутні правові підстави для застосування його положень при нарахуванні та виплаті суддівської винагороди, яка, як одна із складових гарантій незалежності суддів, не може бути змінена чи врегульована іншим законом, ніж змінами до Закону України "Про судоустрій і статус суддів".
Розбіжність між нормами (різних) законів щодо регулювання одних правовідносин (розміру суддівської винагороди), яка виникла у зв`язку з набранням чинності Законом № 553-ІХ, має вирішуватися на користь Закону України "Про судоустрій і статус суддів".
За таких обставин, колегія суддів дійшла висновку, що набрання 18 квітня 2020 року чинності Законом України "Про внесення змін до Закону України Про Державний бюджет України на 2020 рік" від 13 квітня 2020 року № 553-IX, яким Закон України "Про Державний бюджет України на 2020 рік" доповнено статтею 29 зазначеного вище змісту, не змінило правове регулювання правовідносин з нарахування та виплати суддівської винагороди, а тому у відповідача були відсутні законні підстави для обмеження розміру суддівської винагороди позивача.
При цьому, відповідач навіть після набрання чинності Законом України "Про внесення змін до Закону України Про Державний бюджет України на 2020 рік" від 13 квітня 2020 року № 553-IX, та доповненням Закону України "Про Державний бюджет України на 2020 рік" статтею 29 повинен був діяти виключно в межах приписів ч.2 ст.130 Конституції України, тобто застосовувати для обчислення розміру винагороди судді виключно положення Закону України "Про судоустрій і статус суддів". Натомість, останній (Закону України "Про судоустрій і статус суддів") жодних норм стосовно можливості обмеження розміру винагороди судді не містить.
Крім того,  колегія суддів зазначає, що Законом України № 553-ІХ від 13 квітня 2020 року про внесення змін до Закону України "Про Державний бюджет України на 2020 рік" як і будь-яким іншим діючим нормативно-правовими актами не скасовані та не внесені зміни в чинні норми права, передбачені: ч.2 ст.135 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" (визначає, що суддівська винагорода регулюється цим Законом та не може визначатися іншими нормативно-правовими актами); ст. 130 Конституції України (визначає, що розмір винагороди судді встановлюється законом про судоустрій).
Таким чином, вирішення питання щодо виплати суддівської винагороди судді є обов`язком відповідача і повинно вирішуватись у встановленому Законом порядку, оскільки є невід`ємним елементом гарантій незалежності суддів, які встановлені Конституцією України.
Право позивача на отримання суддівської винагороди у належному та повному розмірі не може бути обмежено у зв`язку з виконанням обов`язків державними органами в частині внесення змін до законодавчих актів чи то до формування бюджету.
Обмеження права на отримання суддівської винагороди у належному та повному розмірі становить порушення вимог ст. ст. 19, 130 Конституції України, ст. 135 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" та ст.1 Протоколу 1 Європейської Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, а державний орган, який не дотримується своїх власних процедур, не повинен мати можливість отримувати вигоду від своїх протиправних дій або уникати виконання своїх обов`язків.
Крім того, колегія суддів зазначає, що відповідно до ч.ч. 1-4 ст. 148 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" фінансування всіх судів в Україні здійснюється за рахунок коштів Державного бюджету України.
Видатки загального фонду Державного бюджету України на утримання судів належать до захищених статей видатків Державного бюджету України.
З метою повного, всебічного та об`єктивного розгляду справи, ухвалою суду від 14.04.2021 року витребувано у Державної судової адміністрації України та Господарського суду Харківської області інформацію про те, чи було передбачено кошторисом та чи виділялися кошти фонду оплату праці за 2020 рік на виплату суддівської винагороди Господарському суду Харківської області з урахуванням обмежень чи без врахування обмежень, визначених ст. 29 Закону України "Про Державний бюджет України на 2020 рік" (у редакції Закону України "Про внесення змін до Закону України "Про Державний бюджет України на 2020 рік" 13 квітня 2020 року №553-ІХ), та якщо в кошторисі були передбачені відповідні кошти, то чи виділялися кошти в обсязі, передбаченому кошторисом.
У відповідь на вказаний запит, листом від 14.05.2021 року Господарський суд Харківської області повідомив, що кошти для виплати суддівської винагороди суддям без врахування обмежень, введених Законом № 553-ІХ від 13.04.2020, передбачено кошторисом та кошти фонду оплати праці на 2020 рік на виплату суддівської винагороди без врахування зазначених обмежень виділялися у повному обсязі.
Листом від 14.05.2021 Державна судова адміністрація України надала відповідь на запит, зазначив, що зміни до кошторису Господарського суду Харківської області стосовно зменшення бюджетних асигнувань КЕКВ 2111 «Заробітна плата» Державною судовою адміністрацією України у 2020 році не вносились.
Колегія суддів звертає увагу, що в межах спірних правовідносин саме відповідач- Господарський суд Харківської області, з урахуванням приписів чинного законодавства,  уповноважений здійснювати нарахування та виплату суддівської винагороди позивача, тобто нараховуючи та виплачуючи позивачу суддівську винагороду із застуванням обмеженням її розміру, відповідач діяв з порушенням вимог статті 130 Конституції України та статті 135 Закону України "Про судоустрій і статус суддів", що призвело до порушення прав позивача та гарантій незалежності судді.
Таким чином, з матеріалів даної справи вбачається, що нарахування та виплата суддівської винагороди ОСОБА_1 із застосуванням обмежень, визначених ст.29 Закону України "Про Державний бюджет України на 2020 рік" здійснювалася у період з 18.04.2020 по 27.08.2020  року, тобто нараховуючи та виплачуючи позивачу суддівську винагороду із застуванням обмеженням її розміру, відповідач діяв з порушенням вимог статті 130 Конституції України та статті 135 Закону України "Про судоустрій і статус суддів", що призвело до порушення прав позивача та гарантій незалежності судді, а тому колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про задоволення позовних вимог щодо нарахування та виплати судді Господарського суду Харківської області ОСОБА_1 суддівської винагороди за період з 18.04.2020 до 27.08.2020 із застосуванням щомісячного обмеження її нарахування сумою 47320 грн. згідно з частиною 3 статті 29 Закону України “Про Державний бюджет України на 2020 рік” із змінами та доповненнями, внесеними Законом України № 553-ІХ від 13.04.2020 ( в редакції, яка діяла з 18.04.2020 до 27.08.2020).
Відповідно до ч. 2 ст. 77 КАС України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.
Суд апеляційної інстанції звертає увагу, що спосіб відновлення порушеного права має бути ефективним та таким, який виключає подальші протиправні рішення, дії чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень.
Також, колегія суддів зазначає, що приписи ст.29 Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» встановлювали обмеження, як на нарахування, так відповідно у зв`язку з цим виплату суддівської винагороди у розмірі, що не перевищує 10 розмірів мінімальної заробітної плати, встановленої на 1 січня 2020 року з 18.04.2020 р. по 27.08.2020р. При цьому, відповідачем по справі фактично заперечується нарахування та виплата суддівської винагороди позивача у спірний період в розмірі, що передбачений ст.135 Закону України "Про судоустрій і статус суддів".
Отже, обмежуючи розмір суддівської винагороди шляхом внесення змін до Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік», всупереч вимогам частини другої статті 130 Конституції України та статті 135 Закону № 1402-VIII, а також юридичній позиції Конституційного Суду щодо незалежності суддів, законодавець зумовив ситуацію, з огляду на яку розпорядники бюджетних коштів, серед яких і відповідач у цій справі, виконуючи вимоги Бюджетного кодексу України та Закону України "Про Державний бюджет України на 2020 рік", вимушені вчиняти дії, що порушують права та гарантії суддів.
Таким чином, в даному випадку належним способом відновлення порушеного права буде саме зобов`язання Господарський суд Харківської області здійснити перерахунок та виплату належної ОСОБА_1  суддівської винагороди на підставі статті 135 Закону України “Про судоустрій і статус суддів” у розмірі 197 127,27 грн., з яких: 27 050,48 грн. за квітень 2020 року, 67 270,27 грн. за травень 2020 року, 46 154,88 грн. за червень 2020 року, 24 698,26 грн. за липень 2020 року, 31 953,38 грн. за серпень 2020 року
Наведений вище висновок узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, яка була викладена в постанові від 03.03.2021 року по справі №340/1916/20.
Щодо позовних вимог в частині визнання протиправним та скасування наказу голови Господарського суду Харківської області від 28.04.2020 № 22 “Про внесення змін до наказу №16 від 27.02.2020 “Про умови оплати праці на 2020 рік”, колегія суддів зазначає наступне.
Обов`язковою умовою надання правового захисту судом є наявність відповідного порушення суб`єктом владних повноважень прав, свобод або інтересів особи на момент її звернення до суду.
Наказ голови Господарського суду Харківської області від 28.04.2020 № 22 "Про внесення змін до наказу № 16 від 27.02.2020 "Про умови оплати праці на 2020 рік" вичерпав свою дію, з огляду на те, що з 28.08.2020 позивачу виплати здійснювались у повному обсязі без обмежень та відповідно до вимог статті 135 Закону України "Про судоустрій і статус суддів", що не заперечується сторонами. 
Наказ голови суду є актом, який за своєю правовою природою не призначений і не мав на меті реалізувати вимоги чч.1, 3 ст.29 закону №294-ІХ (у редакції закону №553-ІХ, яка була чинна на час виникнення спірних відносин) у розумінні обмежити їм виплату суддівської винагороди десятьма прожитковими мінімумами з 18.04.2020 й на весь період дії карантину (включно зі спірним періодом у цій справі). Норми чч.1, 3 ст.29 закону №294-ІХ (зі змінами, внесеними законом №553-ІХ) є нормами зобов`язального характеру і якщо розглянути їх в такій площині, то для застосування обмежень, про які йде мова, не потрібно встановлювати певні факти, що мають юридичне значення. Реалізація вимог чч.1, 3 ст.29 закону №294-ІХ (зі змінами, внесеними законом №553-ІХ) не вимагала від відповідача (в обов`язковому порядку) окремого правозастосовного акта (як умови для «втілення» законодавчих обмежень при виплаті суддівської винагороди протягом дії карантинних обмежень). У такому сенсі голова суду, видавши спірний наказ, не діяв неправомірно чи явно всупереч, не на підставі наданих йому повноважень, чим обмежив право позивача на суддівську винагороду.
Участь голови суду (як посадової особи, яка представляє суд як орган державної влади) в окресленому законодавчому механізмі фінансового забезпечення суддів на рівні відповідного суду полягає у виконанні функцій розпорядника бюджетних коштів нижчого рівня (у системі головного розпорядника).
Вказана позиція відповідає висновку Верховного Суду, викладеному у постанові  від 03.03.2021 року по справі №340/1916/20. 
Відповідно до ч.5 ст. 242 КАС України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
З огляду на викладене, колегія суддів вважає, що відсутні підстави для задоволення позовних вимог в частині визнання протиправним та скасування наказу голови Господарського суду Харківської області від 28.04.2020 № 22 "Про внесення змін до наказу №16 від 27.02.2020 "Про умови оплати праці на 2020 рік".
Відповідно до ч. 3ст. 317 КАС України, порушення норм процесуального права є обов`язковою підставою для скасування судового рішення та ухвалення нового рішення суду, якщо: 1) справу розглянуто неповноважним складом суду; 2) в ухваленні судового рішення брав участь суддя, якому було заявлено відвід, і підстави його відводу визнано судом апеляційної інстанції обґрунтованими, якщо апеляційну скаргу обґрунтовано такою підставою; 3) справу розглянуто адміністративним судом за відсутності будь-якого учасника справи, не повідомленого належним чином про дату, час і місце судового засідання, якщо такий учасник справи обґрунтовує свою апеляційну скаргу такою підставою; 4) суд прийняв рішення про права, свободи, інтереси та (або) обов`язки осіб, які не були залучені до участі у справі; 5) судове рішення не підписано будь-ким із суддів або підписано не тими суддями, які зазначені у судовому рішенні; 6) судове рішення ухвалено суддями, які не входили до складу колегії, що розглядала справу; 7) суд розглянув за правилами спрощеного позовного провадження справу, яка підлягала розгляду за правилами загального позовного провадження.
Посилання скаржника на порушення судом першої інстанції норм процесуального права, з огляду на те, що суд розглянув за правилами спрощеного позовного провадження справу, яка підлягала розгляду за правилами загального позовного провадження, колегія суддів відхиляє, виходячи з наступного.
Згідно положень ч. 2 ст. 257 КАС України, за правилами спрощеного позовного провадження може бути розглянута будь-яка справа, віднесена до юрисдикції адміністративного суду, за винятком справ, зазначених у частині четвертій цієї статті. 
Відповідно до положень ч. 4 ст. 257 КАС України за правилами спрощеного позовного провадження не можуть бути розглянуті справи у спорах: 1) щодо оскарження нормативно-правових актів, за винятком випадків, визначених цим Кодексом; 2) щодо оскарження рішень, дій та бездіяльності суб`єкта владних повноважень, якщо позивачем також заявлено вимоги про відшкодування шкоди, заподіяної такими рішеннями, діями чи бездіяльністю, у сумі, що перевищує п`ятсот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб; 3) про примусове відчуження земельної ділянки, інших об`єктів нерухомого майна, що на ній розміщені, з мотивів суспільної необхідності; 4) щодо оскарження рішення суб`єкта владних повноважень, на підставі якого ним може бути заявлено вимогу про стягнення грошових коштів у сумі, що перевищує п`ятсот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.
Оскільки ця справа за ознаками не належить до категорій справ, визначених ч.4 ст. 257 КАС України, а скаржником не наведено обставин, які  відповідно до приписів ч.3 ст. 257 КАС України свідчили б про наявність підстав для розгляду даної справи за правилами загального позовного провадження,  колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про можливість розгляду даної справи в порядку спрощеного позовного провадження відповідно.
Враховуючи наведене, колегія суддів приходить до висновку, що під час вирішення спору суд першої інстанції правильно застосував норми процесуального права.
Згідно ч.ч. 1-4 ст. 242 Кодексу адміністративного судочинства України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи. Судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом.
При цьому, суд враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. При цьому, зазначений Висновок також акцентує увагу на тому, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.
Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформовану в пункті 58 рішення у справі "Серявін та інші проти України" (№ 4909/04): згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain), серія A, 303-A, п. 29).
Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 315 Кодексу адміністративного судочинства України, за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення.
Відповідно до п. 4 ч. 1, ч. 2 ст. 317 КАС України, підстави для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.
Враховуючи вищезазначене, колегія суддів дійшла висновку про скасування рішення Харківського окружного адміністративного суду від 28.10.2020 року по справі №520/13037/2020 в частині задоволення позову про визнання протиправним та скасування наказу голови Господарського суду Харківської області від 28.04.2020 № 22 “Про внесення змін до наказу № 16 від 27.02.2020 “Про умови оплати праці на 2020 рік” з прийняттям постанови про відмову в задоволенні позову в цій частини.
Керуючись ст. ст. 242, 243, 250, 308, 310, 315, 317, 321, 322, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Державної судової адміністрації України  задовольнити частково.
Рішення Харківського окружного адміністративного суду від 28.10.2020 по справі № 520/13037/2020  скасувати в частині задоволення позову ОСОБА_1  про визнання протиправним та скасування наказу голови Господарського суду Харківської області від 28.04.2020 № 22 “Про внесення змін до наказу № 16 від 27.02.2020 “Про умови оплати праці на 2020 рік”, прийняти постанову, якою відмовити в задоволенні в цій частині позову.
В іншій частині рішення Харківського окружного адміністративного суду від 28.10.2020 року по справі №520/13037/2020 - залишити без змін..
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України.

Головуючий суддя 	(підпис)	Я.М. Макаренко	
Судді	(підпис)  (підпис) 	О.М. Мінаєва    В.А. Калиновський   	
Повний текст постанови складено  26.05.2021 року