ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/700/21 Справа № 210/6578/19 	  	Суддя у 1-й інстанції - Сільченко В. Є. Суддя у 2-й інстанції - Зубакова  В. П.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 березня 2021 року                                                                м.Кривий Ріг

Справа № 210/6578/19

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Зубакової В.П.
суддів - Барильської А.П., Бондар Я.М.
секретар судового засідання - Євтодій К.С.

сторони:
позивачка -   ОСОБА_1 , 
відповідачі -  ОСОБА_2 , Комунальне підприємство Дніпропетровської обласної ради «Криворізьке бюро технічної інвентаризації»,

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в порядку спрощеного позовного провадження, апеляційну скаргу відповідача ОСОБА_2   на  рішення Дзержинського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 01 червня 2020 року, яке ухвалене суддею Сільченком В.Є. в місті Кривому Розі Дніпропетровської області та повне судове рішення складено 01 червня 2020 року, - 

ВСТАНОВИВ:

У листопаді 2019 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 , Комунального підприємства Дніпропетровської обласної ради «Криворізьке бюро технічної інвентаризації», третя особа Обслуговуючий кооператив «Автогаражний кооператив «Металург» про визнання права власності та витребування майна з чужого незаконного володіння.
Позовна заява мотивована тим, що 12.03.2003 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 укладений договір дарування гаражу, за яким позивачка отримала у дар гараж № НОМЕР_1  цегляний, площею 23,4 кв.м., що знаходиться в гаражно-будівельному кооперативі «Металург», правонаступником якого є Обслуговуючий кооператив «Автогаражний кооператив «Металург».
Приблизно в 2006 році позивачка з чоловіком ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 , поставили на зберігання автомобіль ВАЗ 21063, державний реєстраційний номер НОМЕР_2 , білого кольору до вказаного гаражу. Періодично, її чоловік навідувався до приміщення гаражу.
03.08.2017 року, нею, з метою здійснення огляду гаражу та речей у ньому, було встановлено, шо ворота гаражу, які складаються з двох половин, з однієї сторони були відігнуті майже навпіл, при цьому гвинтовий замок був в положенні відчинено, а замість навісного замку знаходиться зовсім інший замок. Вказаний новий замок було вирішено зняти (збити).
В подальшому, зайшовши до середини приміщення гаражу вона помітила, що автомобіль ВАЗ 21063, державний реєстраційний номер НОМЕР_2 розукомплектований та з нього викрадено деталі.
Голова правління гаражного кооперативу повідомив позивачці, що в неї була заборгованість зі сплати комунальних послуг, у зв`язку з чим рішенням кооперативу гараж було вилучено, замки були збиті та поставлено новий замок. Також повідомлено, що все майно, що знаходиться у приміщенні гаражу, відтепер являється власністю кооперативу.
За заявою позивачки до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №12017040710002096 від 18.08.2017 року було внесені відомості за ч. 3 ст. 185 КК України, на даний момент ведеться досудове розслідування.
Також їй випадково стало відомо про те, що 19.02.2018 року за 
ОСОБА_2 було зареєстровано право власності на гараж - запис номер 24968111,
здійснений державним реєстратором Комунального підприємства Дніпропетровської
обласної ради «Криворізьке бюро технічної інвентаризації» Василевською Аллою
Сергіївною
Так, згідно до відомостей із Державного реєстру речових прав на нерухоме майно
вбачається, що підставою виникнення права власності відповідача на гараж є: довідка про членство особи в кооперативі та внесення таким членом кооперативу пайового внеску в повному обсязі від 14.02.2018 року №67, виданий ОК «АГК «Металург»; Технічний паспорт від 16.02.2018 року, виданий КП ДОР «Криворізьке БТІ».
На підставі викладеного, позивачка просила суд визнати право власності за ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_3 ) на гараж № НОМЕР_4 , що знаходиться ш території Обслуговуючого кооперативу «Автогражний кооператив «Металург», місцезнаходження якого: Дніпропетровська область, місто Кривий Ріг, Дзержинський район, вул. Цимлянська, будинок 3. Витребувати майно - гараж № НОМЕР_5 , що знаходиться на території Обслуговуючого кооперативу «Автогаражний кооператив «Металург», місцезнаходження якого: Дніпропетровська область, місто Кривий Ріг, Дзержинський район, вул. Цимлянська, будинок 3, із чужого незаконного володіння ОСОБА_2 (паспорт серії НОМЕР_6 , виданий Інгулецьким РВ Криворізького МУ РМВС України в Дніпропетровській області 28.12.2004 року; реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_7 ). Скасувати запис від 19.02.2018 року №24968111, здійснений на підставі рішення державного реєстратора Комунального підприємства Дніпропетровської обласної ради «Криворізьке бюро технічної інвентаризації» про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер 39815679 від 22.02.2018 року про право власності   ОСОБА_5 (паспорт серії НОМЕР_6 , виданий Інгулецьким РВ Криворізького МУ РМВС України в Дніпропетровській області 28.12.2004 року; реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_7 ) на гараж № НОМЕР_1 , що знаходиться на території Обслуговуючого кооперативу «Автогаражний кооператив «Металург», місцезнаходження якого: Дніпропетровська область, місто Кривий Ріг, Дзержинський район, вул. Цимлянська, будинок 3.
Рішенням Дзержинського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 01 червня 2020 року позовні вимоги задоволено.
Визнано право власності за ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_3 ) на гараж № НОМЕР_4 , що знаходиться на території Обслуговуючого кооперативу «Автогражний кооператив «Металург», місцезнаходження якого: Дніпропетровська область, місто Кривий Ріг, Дзержинський район, вул. Цимлянська, будинок 3.
Витребувано майно - гараж № НОМЕР_5 , що знаходиться на території Обслуговуючого кооперативу «Автогаражний кооператив «Металург», місцезнаходження якого: Дніпропетровська область, місто Кривий Ріг, Дзержинський район, вул. Цимлянська, будинок 3, із чужого незаконного володіння ОСОБА_2 (паспорт серії НОМЕР_6 , виданий Інгулецьким РВ Криворізького МУ РМВС України в Дніпропетровській області 28.12.2004 року; реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_7 ).
Скасовано запис від 19.02.2018 року №24968111, здійснений на підставі рішення державного реєстратора Комунального підприємства Дніпропетровської обласної ради «Криворізьке бюро технічної інвентаризації» про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер 39815679 від 22.02.2018 року про право власності ОСОБА_5 (паспорт серії НОМЕР_6 , виданий Інгулецьким РВ Криворізького МУ РМВС України в Дніпропетровській області 28.12.2004 року; реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_7 ) на гараж № НОМЕР_1 , що знаходиться на території Обслуговуючого кооперативу «Автогаражний кооператив «Металург», місцезнаходження якого: Дніпропетровська область, місто Кривий Ріг, Дзержинський район, вул. Цимлянська, будинок 3.
Стягнуто з ОСОБА_5 (паспорт серії НОМЕР_6 , виданий Інгулецьким РВ Криворізького МУ РМВС України в Дніпропетровській області 28.12.2004 року; реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_7 ) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_3 ) сплачений судовий збір у розмірі 384,20, витрати на правову допомогу у розмірі 4500 грн., витрати зі сплати судового збору за подачу заяви про забезпечення позову у розмірі 192,10 грн.
Стягнуто з Комунального підприємства Дніпропетровської обласної ради «Криворізьке бюро технічної інвентаризації» на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_3 ) сплачений судовий збір у розмірі 384,20, витрати на правову допомогу у розмірі 4500 грн., витрати зі сплати судового збору за подачу заяви про забезпечення позову у розмірі 192,10 грн.
В апеляційній скарзі відповідач ОСОБА_2 просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог, посилаючись на те, що позивачка вже втратила право користування спірним гаражем, так як не користується ним та не забезпечувала його належний стан на протязі 17 років, та фактично ніколи ним не користувалася. Стан гаражу спричиняв майнову шкоду сусідам по гаражу, у зв`язку з чим головою гаражного кооперативу було прийнято рішення про позбавлення права користування даним гаражем та передано це право іншій особі, у відповідності до Статуту кооперативу.
Також, на думку відповідача, матеріали справи не містять беззаперечних доказів набуття ним права власності в непередбаченому чинним законодавством способом.
Крім того, вважає, що розмір судових витрат є завищеним та неспівмірним з предметом позову.
Відзив на апеляційну скаргу не подано.
Позивачка ОСОБА_1 , відповідач ОСОБА_2 та представник третьої особи Обслуговуючого кооперативу «Автогаражний кооператив «Металург», у судове засідання не з`явилися, про причини неявки суд не повідомили та клопотань про відкладення розгляду справи суду не надавали.
Згідно ч. 8 ст. 128 ЦПК України днем вручення судової повістки є: 1) день вручення судової повістки під розписку; 2) день отримання судом повідомлення про доставлення судової повістки на офіційну електронну адресу особи; 3) день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати судову повістку чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, повідомленою цією особою суду; 4) день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати судову повістку чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, що зареєстровані у встановленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила суду іншої адреси.
Згідно ч. 1 ст. 131 ЦПК України учасники судового процесу зобов`язані повідомляти суд про зміну свого місця проживання (перебування, знаходження) або місцезнаходження під час провадження справи.
Як вбачається з матеріалів справи, апеляційне провадження за апеляційною скаргою відповідача ОСОБА_2   на  рішення Дзержинського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 01 червня 2020 року відкрито ухвалою Дніпровського апеляційного суду від 20 жовтня 2020 року (а.с. 109).
Розгляд справи було призначено на 01 грудня 2020 року.
У зв`язку з неявкою учасників справи, у судове засідання, призначене на 01 грудня 2020 року, ухвалою Дніпровського апеляційного суду від 01 грудня 2020 року вирішено питання про відкладення розгляду справи на 03 лютого 2021 року (а.с. 122).
У зв`язку з неявкою учасників справи у судове засідання, призначене на 03 лютого 2021 року, ухвалою Дніпровського апеляційного суду від 03 лютого 2021 року вирішено питання про відкладення розгляду справи на 30 березня 2021 року (а.с. 143), про що належним чином повідомлено учасників справи.
При цьому, на адресу третьої особи Обслуговуючого кооперативу «Автогаражний кооператив «Металург», про зміну якої останній суд не повідомляв, а саме: м.Кивий Ріг, вул.Цимлянська, 3, неодноразово направлялися копії апеляційної скарги відповідача ОСОБА_2   на  рішення Дзержинського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 01 червня 2020 року та ухвали Дніпровського апеляційного суду від 20 жовтня 2020 року, а також судові повідомлення про призначення справи до розгляду, які були повернуті на адресу Дніпровського апеляційного суду відділенням зв`язку з відміткою «адресат відсутній за вказаною адресою», що, згідно з положенням ч. 8 ст. 128 ЦПК України, вважається належним повідомленням третьої особи Обслуговуючого кооперативу «Автогаражний кооператив «Металург» про час та місце розгляду справи.
Згідно ч. 1 ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Пунктами 10, 11 частини 2 цієї статті визначено, що одними із основних принципів цивільного судочинства є розумність строків розгляду справи судом та неприпустимість зловживання процесуальними правами.
Згідно ч. 1 ст. 371 ЦПК України апеляційна скарга на рішення суду першої інстанції має бути розглянута протягом шістдесяти днів із дня постановлення ухвали про відкриття апеляційного провадження, а апеляційна скарга на ухвалу суду першої інстанції - протягом тридцяти днів з дня постановлення ухвали про відкриття апеляційного провадження.
Згідно статті 372 ЦПК України суд апеляційної інстанції відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки, або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано судом поважними.
Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.
Відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду, як джерело права.
Статтю 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) встановлено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.
Згідно з нормами ст. 17 Конвенції жодне з положень цієї Конвенції не може тлумачитись як таке, що надає будь-якій державі, групі чи особі право займатися будь-якою діяльністю або вчиняти будь-яку дію, спрямовану на скасування будь-яких прав і свобод, визнаних цією Конвенцією, або на їх обмеження в більшому обсязі, ніж це передбачено в Конвенції.
Ратифікуючи зазначену Конвенцію Україна взяла на себе зобов`язання гарантувати кожній особі права та свободи, закріплені в Конвенції, включаючи право на справедливий судовий розгляд протягом розумного строку.
У своєму рішенні у справі «Калашников проти Росії» Європейський суд зазначив, що розумність тривалості провадження визначається залежно від конкретних обставин справи, враховуючи критерії, визначені у прецедентній практиці Суду, зокрема, складність справи, поведінка заявника та поведінка компетентних органів влади. 
З аналізу зазначених норм Конвенції та практики Європейського суду вбачається, що питання про порушення ст. 17 Конвенції, яка закріплює один із основоположних принципів Конвенції - принцип неприпустимості зловживання правами, може поставати лише у сукупності з іншою статтею Конвенції, положення якої у конкретному випадку дають підстави для висновку про зловживання особою наданим їй правом.
Вищенаведені положення закону направлені на дотримання розумних строків розгляду справи і на недопущення зловживання своїми процесуальними правами та правами інших осіб, які беруть участь у справі.
Праву особи на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку кореспондує обов`язок добросовісно користуватися наданими законом процесуальними правами, утримуватись від дій, що зумовлюють затягування судового процесу, заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються його безпосередньо та вживати надані процесуальним законом заходи для скорочення періоду судового провадження (ALIMENTARIA SANDERS S.A. V. SPAIN, №11681/85, §35, ЄСПЛ, від 07 липня 1989 року).
Неявка осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про час та місце судового розгляду справи являється їх волевиявленням, яке свідчить про відмову від реалізації свого права на безпосередню участь у судовому розгляді справи та інших процесуальних прав, тому не може бути перешкодою для розгляду судом апеляційної інстанції питання по суті.
Згідно із ст. 372 ЦПК України, суд апеляційної інстанції відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки, або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано судом поважними.
Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи, а відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною умовою для якого є неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні. 
Така правова позиція викладена Верховний Судом у постанові від 24 січня 2018 року у справі № 907/425/16.
Виходячи з вищенаведених норм   Конвенції та практики Європейського суду, вимог п.11 частини 3 статті 2 ЦПК України щодо неприпустимості зловживання сторонами своїми процесуальними правами, статті 371 ЦПК України щодо строку розгляду апеляційної скарги, а також зважаючи на неодноразове відкладення судового засідання саме у зв`язку з неявкою учасників справи, колегія суддів дійшла висновку про можливість розгляду справи за відсутності учасників справи – позивачки ОСОБА_1 , відповідача ОСОБА_2 та представника третьої особи Обслуговуючого кооперативу «Автогаражний кооператив «Металург», які повторно не з`явилися у судове засідання й клопотань про відкладення розгляду справи не надавали.
Заслухавши суддю-доповідача, представника відповідача Комунального підприємства Дніпропетровської обласної ради «Криворізьке бюро технічної інвентаризації» - Тертілову С.В., яка заперечувала проти доводів апеляційної скарги та просила залишити її без задоволення,  перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах заявлених позовних вимог та доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, з наступних підстав.
Як встановлено судом та вбачається з матеріалів справи, згідно Договору дарування від 12.03.2003 року, посвідченого приватним нотаріусом Криворізького міського нотаріального округу Дніпропетровської області Панченко А. А. 12.03.2003 року, зареєстрованого в реєстрі за №1580, ОСОБА_3 подарувала ОСОБА_1 гараж № НОМЕР_1 , що знаходиться у гаражно-будівельному кооперативі «Металург». Пунктом 6 цього Договору визначено, що право власності щодо гаражу, який відчужується, виникає у ОСОБА_1 з моменту нотаріального оформлення договору (а.с. 11, 12).
Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_1 в частині визнання за нею права власності на гараж № НОМЕР_1 , що знаходиться на території Обслуговуючого кооперативу «Автогражний кооператив «Металург», місцезнаходження якого: Дніпропетровська область, місто Кривий Ріг, Дзержинський район, вул. Цимлянська, будинок 3, суд першої інстанції виходив з того, що позивачкою належними та допустими доказами підтверджено наявність у неї права власності на спірний гараж, а тому позовні вимоги в цій частині є обґрунтованими та підлягають задоволенню.
Колегія суддів не може погодитись з такими висновками суду першої інстанції з огляду на наступні обставини.
Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує право на справедливий судовий розгляд.
Згідно абзацу 10 пункту 9 рішення Конституційного Суду України від 30 січня 
2003 року № 3-рп/2003 правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах.
Відповідно до частини першої, другої, третьої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Зазначеним вимогам закону судове рішення, в цій частині, не відповідає з огляду на наступне.  
За змістом статті 41 Конституції України та статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю та мирно володіти своїм майном; право приватної власності є непорушним; ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності.
Відповідно до частини першої статті 317 Цивільного кодексу України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.
Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону (частини перша та друга статті 319 Цивільного кодексу України).
Згідно із частиною першою статті 321 Цивільного кодексу України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.
Відповідно до статті 182 Цивільного кодексу України право власності та інші речові права на нерухомі речі, обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації. Державна реєстрація прав на нерухомість є публічною, здійснюється відповідним органом, який зобов`язаний надавати інформацію про реєстрацію та зареєстровані права в порядку, встановленому законом. Відмова у державній реєстрації права на нерухомість, ухилення від реєстрації, відмова від надання інформації про реєстрацію можуть бути оскаржені до суду. Порядок проведення державної реєстрації прав на нерухомість та підстави відмови в ній встановлюються законом.
Згідно зі статтею 392 Цивільного кодексу України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, 1) якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також 2) у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.
Враховуючи, що відповідно до статті 328 цього Кодексу набуття права власності - це певний юридичний склад, з яким закон пов`язує виникнення в особи суб`єктивного права власності на певні об`єкти, суд при застосуванні цієї норми повинен встановити, з яких саме передбачених законом підстав, у який передбачений законом спосіб позивач набув право власності на спірний об`єкт і чи підлягає це право захисту в порядку, передбаченому статтею 392 Цивільного кодексу України.
Аналогічну правову позицію висловив Касаційний господарський суд у складі Верховного Суду у постанові від 21 листопада 2018 року у справі № 920/615/16.
Вирішуючи спір про визнання права власності на підставі статті 392 цього Кодексу, слід враховувати, що за змістом вказаної норми права судове рішення не породжує права власності, а лише підтверджує наявне у позивача право власності, набуте раніше на законних підставах, якщо відповідач не визнає, заперечує або оспорює його.
Отже, передумовами та матеріальними підставами для захисту права власності у судовому порядку є наявність підтвердженого належними доказами як права власності на майно, яке оспорюється або не визнається іншою особою, так і порушення (невизнання або оспорювання) цього права на спірне майно.
Така правова позиція відповідає висновкам Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду, викладеним у його постановах від 02 травня 2018 року у справі № 914/904/17, від 27 червня 2018 року у справі № 904/8186/17, від 11 квітня 2019 року у справі № 910/8880/18 та у постанові Великої Палати Верховного Суду від 19.05.2020 у справі № 916/1608/18 (ЄДРСРУ № 91292740).
При цьому, у пунктах 106-107 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 грудня 2019 року в справі № 522/1029/18 (провадження № 14-270цс19) вказано, що «відповідно до статті 392 ЦК України особа має право звернутися до суду з позовом про визнання права власності: якщо це право оспорюється або не визнається іншими особами (за умови, що позивач не перебуває з цими особами у зобов`язальних відносинах, оскільки права осіб, які перебувають у зобов`язальних відносинах, повинні захищатися за допомогою відповідних норм інституту зобов`язального права); у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Передумовою для застосування статті 392 ЦК України є відсутність іншого, окрім судового, шляху для відновлення порушеного права».
Як встановлено судом першої інстанції та не спростовано у суді апеляційної інстанції, гараж № НОМЕР_1 , що знаходиться на території Обслуговуючого кооперативу «Автогражний кооператив «Металург», місцезнаходження якого: Дніпропетровська область, місто Кривий Ріг, Дзержинський район, вул. Цимлянська, будинок 3, належить на праві приватної власності позивачці ОСОБА_1 на підставі Договору дарування від 12.03.2003 року, посвідченого приватним нотаріусом Криворізького міського нотаріального округу Дніпропетровської області Панченко А. А. 12.03.2003 року, зареєстрованого в реєстрі за №1580, з моменту нотаріального оформлення договору, а тому додаткове визнання права власності на це майно в судовому порядку не вимагається, й заявлені з цього приводу позовні вимоги задоволенню не підлягають.
Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_1 в частині витребуванння майна - гаражу № НОМЕР_1 , що знаходиться на території Обслуговуючого кооперативу «Автогаражний кооператив «Металург», місцезнаходження якого: Дніпропетровська область, місто Кривий Ріг, Дзержинський район, вул. Цимлянська, будинок 3, із чужого незаконного володіння ОСОБА_2 та скасування запису від 19.02.2018 року №24968111, здійсненого на підставі рішення державного реєстратора Комунального підприємства Дніпропетровської обласної ради «Криворізьке бюро технічної інвентаризації» про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер 39815679 від 22.02.2018 року про право власності ОСОБА_6 на гараж № НОМЕР_1 , що знаходиться на території Обслуговуючого кооперативу «Автогаражний кооператив «Металург», місцезнаходження якого: Дніпропетровська область, місто Кривий Ріг, Дзержинський район, вул. Цимлянська, будинок 3, суд першої інстанції виходив з того, що задоволення вимоги про витребування майна з незаконного володіння особи, за якою воно зареєстроване на праві власності, відповідає речово-правовому характеру віндикаційного позову та призводить до ефективного захисту прав власника, а задоволення віндикаційного позову є підставою для внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.
Колегія суддів погоджується з такими висновками суду, так як їх суд першої інстанції дійшов на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилались, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтвердженими тими доказами, які були досліджені судом першої інстанції.
Згідно частини першої статті 15, частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду. При оцінці обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, та забезпечити поновлення порушеного права.
Згідно із ст.387 ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.
Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України). Дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними, тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Сутність добросовісності передбачає вірність зобов`язанням, повагу до прав інших суб`єктів, обов`язок до співставлення власних та чужих інтересів, унеможливлення заподіяння шкоди третім особам.
Згідно із частиною третьою статті 13 ЦК України не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.
Верховний Суд України у постанові від 02 листопада 2016 року у справі
№ 522/10652/15-ц вказав, що витребування майна шляхом віндикації застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема якщо між власником і володільцем майна немає договірних відносин, а майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору. У цьому разі майно може бути витребуване від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема від добросовісного набувача, з підстав, передбачених частиною першою статті 388 ЦК України.
На вказаний правовий висновок посилається Велика Палата Верховного Суду
та не відступала від нього (постанови від 05 грудня 2008 року в справах № 522/2110/15-ц, 522/2201/15-ц, 522/2202/15-ц)
Як встановлено судом першої інстанції, ОСОБА_1 на праві власності належить гараж № НОМЕР_1 , що розташований у гаражно-будівельному кооперативі «Металург».
28.01.2017 року комісія у складі 7 осіб відкрила гаражі боржників, зокрема, гараж № НОМЕР_1 , металеві деталі були здані на металолом, отримані кошти – передані на потреби кооперативу. Вказане підтверджено актом №1 (а.с. 24).
За даним фактом позивачка звернулась до Металургійного відділення поліції Криворізького відділу поліції ГУ НП в Дніпропетровській області із заявою про вчинення злочину, відомості внесено до ЄРДР за №12017040710002096 від 18.08.2017 року, ОСОБА_1 визнано потерпілою особою. Кримінальне провадження відкрито за фактом вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 185 КК України (а.с. 25,26,27-30).
Державним реєстратором КП ДОР «Криворізьке бюро технічної інвентаризації» Василевською А.С., на підставі довідки про членство особи в кооперативі та внесення таким членом кооперативу пайового внеску в повному обсязі, зареєстровано право власності на нерухоме майно – гараж у блоці №9 за №428, що розташований в м. Кривий Ріг, автогаражний кооператив «Металург», власник ОСОБА_2 (а.с. 13).
Колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанцій про задоволення позовних вимог про витребування майна з чужого незаконного володіння, оскільки  спірний гараж вибув з володіння власниці ОСОБА_1 за відсутності її волі.
Задоволення вимоги про витребування майна з незаконного володіння особи,
за якою воно зареєстроване на праві власності, відповідає речово-правовому характеру віндикаційного позову та призводить до ефективного захисту прав власника.
Доводи ж апеляційної скарги відповідача ОСОБА_2 про те, що матеріали справи не містять беззаперечних доказів набуття ним права власності в непередбаченому чинним законодавством способом, колегією суддів відхиляються, як безпідставні, адже, відповідно до положень частини першої статті 388 ЦК України, власник має право витребувати своє майно із чужого незаконного володіння незалежно від заперечення відповідача про те, що він є добросовісним набувачем, якщо доведе факт вибуття майна з його володіння чи володіння особи, якій він передав майно, не з їхньої волі.
Оскільки, правова мета віндикаційного позову полягає у поверненні певного майна законному власнику як фактично, тобто у його фактичне володіння, так і у власність цієї особи, тобто шляхом відновлення відповідних записів у державних реєстрах, суд першої інстанції дійшов вірного висновку щодо відновлення порушеного права позивачки ОСОБА_1 шляхом внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно відповідного запису щодо скасування запису від 19.02.2018 року №24968111, й доводи апеляційної скарги правильність таких висновків суду не спростовують.
Доводи апеляційної скарги про те, що розмір судових витрат є завищеним та неспівмірним з предметом позову, колегією суддів відхиляються, виходячи з наступного.
Відповідно до положень частини першої, пунктів 1, 4 частини третьої  статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. 
Судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. 
До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: на професійну правничу допомогу; пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.
Згідно положень частин першої-четвертої статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.
За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.
При цьому, згідно п. 1 ч. 3 ст. 133 ЦПК України, витрати на професійну правничу допомогу відносяться до витрат, пов`язаних з розглядом справи.
Згідно ч. 2 ст. 141 ЦПК України, судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Право на професійну правничу допомогу гарантовано   статтею 59 Конституції України, офіційне тлумачення якого надано Конституційним Судом України у рішеннях від 16 листопада 2000 року     № 13-рп/2000, від 30 вересня 2009 року № 23-рп/2009.
Так, у рішенні Конституційного Суду України від 30 вересня 2009 року № 23-рп/2009 зазначено, що правова допомога є багатоаспектною, різною за змістом, обсягом та формами і може включати консультації, роз`яснення, складення позовів і звернень, довідок, заяв, скарг, здійснення представництва, зокрема, в судах та інших державних органах, захист від обвинувачення тощо.
Згідно положень статті 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.
Відповідно до положень частини першої, пунктів 1, 4 частини третьої  статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: на професійну правничу допомогу; пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.
Згідно положень частин першої-четвертої статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.
За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.
Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.
Ті самі критерії застосовує ЄСПЛ, присуджуючи судові витрат на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, у рішеннях від 12 жовтня 2006 року у справі «Двойних проти України» (пункт 80), від 10 грудня 2009 року у справі «Гімайдуліна і інших проти України» (пункти 34-36), від 23 січня 2014 року у справі «East/West Alliance Limited» проти України», від 26 лютого 2015 року у справі «Баришевський проти України» (пункт 95) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим.
Верховний Суд у своїй постанові від 03 травня 2018 року в справі №372/1010/16-ц дійшов висновку, що якщо стороною буде документально доведено, що нею понесені витрати на правову допомогу, а саме, надано договір на правову допомогу, акт приймання-передачі наданих послуг, платіжні документи про оплату таких послуг, розрахунок таких витрат, то у суду відсутні підстави для відмови у стягненні таких витрат, стороні на користь якої ухвалено судове рішення.
Встановлено, що професійну правничу допомогу у справі позивачці ОСОБА_1 надавало адвокатське бюро «Бражник і Партнери» та за професійну правничу допомогу позивачкою сплачено 9 000,00 грн. (а.с. 34 – 42), однак, суд першої інстанції, застосувавши принцип співмірності, дійшов висновку про стягнення витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 4 500,00 грн., й колегія суддів вважає цей розмір співмірним із предметом позову та розміром фактично понесених витрат.
За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а рішення суду, на підставі п.1, п.4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України, скасуванню в частині визнання права власності за ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_3 ) на гараж № НОМЕР_4 , що знаходиться ш території Обслуговуючого кооперативу «Автогражний кооператив «Металург», місцезнаходження якого: Дніпропетровська область, місто Кривий Ріг, Дзержинський район, вул. Цимлянська, будинок 3, з ухваленням в цій частині нового рішення про відмову в задоволенні цих позовних вимог.
В іншій частині рішення суду є законним та обґрунтованим, а тому зміні чи скасуванню не підлягає.
Керуючись ст.ст. 367, ч. 1 ст. 369, ст. 374, п. 4 ч. 1 ст. 376, ст. ст. 381, 382 ЦПК України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

       Апеляційну скаргу відповідача ОСОБА_2   – задовольнити частково.
Рішення Дзержинського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 01 червня 2020 рокув частині визнання права власності за ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_3 ) на гараж № НОМЕР_4 , що знаходиться ш території Обслуговуючого кооперативу «Автогражний кооператив «Металург», місцезнаходження якого: Дніпропетровська область, місто Кривий Ріг, Дзержинський район, вул. Цимлянська, будинок 3 –  скасувати   та ухвалити в цій частині нове рішення про відмову в задоволенні цих позовних вимог.
В іншій частині рішення суду залишити без змін.
Стягнути з  ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судові витрати у розмірі 768 (сімсот шістдесят вісім) гривень 40 (сорок) копійок.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 05 квітня 2021 року

Головуючий: 

Судді: