ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 529/74/21  Номер провадження 22-ц/814/1087/21	Головуючий у 1-й інстанції Петренко Л. Є.  Доповідач ап. інст. Бондаревська С. М.	

П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
21 квітня 2021 року 	м. Полтава	

       Полтавський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
       головуючого судді: Бондаревської С.М.
       суддів: Кривчун Т.О., Пилипчук Л.І., 
розглянувши в порядку письмового провадження у м. Полтаві цивільну справу за апеляційною скаргою Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк»
       на рішення Диканського районного суду Полтавської області від 11 березня 2021 року
       у справі за позовом Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором, –
В С Т А Н О В И В :
У лютому 2021 року Акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк» звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором.
       В обґрунтування своїх позовних вимог зазначало, що 05 серпня 2011 року між банком та відповідачем ОСОБА_1 укладено договір про надання банківських послуг, шляхом підписання відповідачем анкети-заяви про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг. За умовами вказаного договору позичальник отримав кредитні кошти у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку. 
Своїм підписом у заяві відповідач підтвердив, що підписана ним заява разом з Умовами та Правилами надання банківських послуг і Тарифами банку, які викладені на банківському сайті www.privatbank.ua складає договір про надання банківських послуг.
Посилаючись на те, що ОСОБА_1 взяті на себе зобов`язання за кредитним договором належним чином не виконував, внаслідок чого станом на 29 грудня 2020 року утворилася заборгованість у загальному розмірі 10 550 грн. 55 коп., з яких: 10509 грн. 89 коп. – заборгованість за тілом кредиту та 40 грн. 66 коп. – заборгованість за простроченими відсотками, – позивач просив стягнути вказану суму заборгованості з відповідача на користь АТ КБ «ПриватБанк».
Рішенням Диканського районного суду Полтавської області від 11 березня 2021 року у задоволенні позовних вимог АТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором – відмовлено.
Не погодившись з даним судовим рішенням, АТ КБ «ПриватБанк» оскаржило його в апеляційному порядку. В апеляційній скарзі, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, просило рішення районного суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги АТ КБ «ПриватБанк» задовольнити в повному обсязі. 
Зазначало, що відповідач в поданій до банку анкеті-заяві особистим підписом засвідчив та погодився, що ця заява разом із Умовами та Правилами надання банківських послуг, а також Тарифами складає між ним та банком договір про надання банківських послуг. Окрім заяви, відповідачем у той же день, було підписано довідку про умови кредитування з використанням кредитки «Універсальна, 55 днів пільгового періоду».
Базова відсоткова ставка за користування кредитом передбачена довідкою про умови кредитування з використанням кредитки «Універсальна, 55 днів пільгового періоду», яка особисто підписана відповідачем, становить – 2,5% на місяць (30% річних).
Вся необхідна інформація про умови отримання кредиту, тип відсоткової ставки, процедура виконання договору тощо, була надана позичальнику.
Вважає, що відповідач при укладенні договору був належним чином повідомлений про умови кредитування, у тому числі щодо сплати відсотків, пені та штрафу.
Відповідно до ч. 13 ст. 7 та ч. 1 ст. 369 ЦПК України, справа розглянута судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи в порядку письмового провадження за наявними у матеріалах справи доказами.
Колегія суддів, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, приходить до висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.
Згідно ч. 1 ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.
Судом першої інстанції встановлено, що 05 серпня 2011 року відповідач на підставі анкети-заяви одержав у позивача кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок, що підтверджується копією зазначеної анкети-заяви, яка містить лише анкетні дані відповідача.
В анкеті-заяві зазначено, що відповідач згоден з тим, що ця заява разом з Умовами та Правилами надання банківських послуг, а також Тарифами, становить між ним та банком договір про надання банківських послуг, а також, що він ознайомився та погодився з Умовами та Правилами надання банківських послуг у Приватбанку і Тарифами банку, які були надані йому для ознайомлення в письмовому вигляді.
В той же час, в анкеті-заяві позичальника процентна ставка за користування кредитними коштами не зазначена та сторонами не погоджена.
Згідно довідки представника Приватбанку, на ім`я відповідача відповідно до кредитного договору 06 січня 2015 року видано кредитну картку № НОМЕР_1 з терміном дії 06/18, в подальшому 20 жовтня 2017 року – надано картку № НОМЕР_2 з терміном дії 10/21 /а. с. 12/.
Згідно довідки про зміну умов кредитування, відповідачу 17 серпня 2015 року встановлено кредитний ліміт 500 грн., який згодом збільшений до 5000 грн. /а. с. 11/.
З наданого банком розрахунку у відповідача утворилась заборгованість за кредитним договором за період з серпня 2015 по 29 грудня 2020 року у загальному розмірі 10 550 грн. 55 коп., з яких: 10 509 грн. 89 коп. – заборгованість за тілом кредиту та 40 грн. 66 коп. –заборгованість за простроченими відсотками.
На підтвердження позовних вимог, позивач посилається на те, що відповідач при підписанні заяви 05 серпня 2011 року підтвердив свою згоду, що підписана анкета-заява разом з «Умовами та правилами надання банківських послуг» «Тарифами», які викладені на банківському сайті, складає між ним та Банком договір про надання банківських послуг, а тому був проінформований про умови кредитування.
Однак Витяги з Умов та Правил надання банківських послуг в ПриватБанку, які наявні в матеріалах даної справи, не містять підпису відповідача, тому їх не можна розцінювати як частину кредитного договору, укладеного між сторонами 05 серпня 2011 року, шляхом підписання заяви-анкети. 
Звідси вірним є висновок суду про відсутність підстав вважати, що сторони обумовили у письмовому вигляді умови щодо сплати відсотків за користування кредитними коштами, а також відповідальність у вигляді сплати відсотків та пені за порушення термінів виконання договірних зобов`язань.
Окрім того, відповідно до наданих позивачем письмових доказів, а саме виписки за договором б/н від 05 серпня 2011 року за період з 06 січня 2015 року по 16 жовтня 2020 року вбачається, що відповідачем використано з кредитної карти кредитні кошти в загальному розмірі 31063 грн. 03 коп., а сума погашення за наданим кредитом складає 42061 грн. 79 коп. Однак, при погашенні заборгованості відповідачем, внесені грошові кошти направля-лися банком не на погашення тіла кредиту, а на погашення заборгованості по відсоткам за використання кредитного ліміту.
Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що випискою по рахунку відповідача підтверджується факт повної сплати ОСОБА_1 отриманих в Банку коштів, тому відсутні підстави їх повторного стягнення.

Апеляційний суд погоджується з таким висновком суду першої інстанції, виходячи з наступного.
За нормами статей 12, 13, 81 ЦПК України обов`язок доказування та подання доказів покладається на сторони. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язу-ється повернути кредит та сплатити проценти.
Договір є обов`язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України).
Згідно з частиною першою статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов`язання чи звичаїв ділового обороту (частина перша статті 527 ЦК України).
Відповідно до частини першої статті 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).
Згідно зі статтею 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: припинення зобов`язання внаслідок односторонньої відмови від зобов`язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору; зміна умов зобов`язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (частина перша статті 611 ЦК України).
Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору (ч. 1 ст. 638 ЦК України).
За змістом ст. 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.
Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, вони повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений.
Із матеріалів справи вбачається, що в заяві, підписаній сторонами, не зазначена процентна ставка та відсутні умови договору про стягнення комісії, встановлення відповідальності у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення зобов`язання у вигляді грошової суми та її визначеного розміру.
Позивач, обґрунтовуючи право вимоги в частині стягнення заборгованості за відсот-ками за користування кредитом та нарахованої пені, а також штрафів за несвоєчасну сплату кредиту і процентів за користування кредитними коштами, посилався на «Умови та правила надання банківських послуг», «Правила користування платіжною карткою», «Тарифи Банку», які розміщені на сайті: https://privatbank.ua/terms/pages/70/, як невід`ємні частини спірного договору.
Але матеріали справи не містять підтверджень, що саме ці Тарифи та Витяг з Умов і правил розумів відповідач та ознайомився і погодився з ними, підписуючи заяву-анкету про приєднання, а також те, що вказані документи на момент отримання відповідачем кредитних коштів взагалі містили умови, зокрема й щодо сплати процентів за користування кредитними коштами та щодо сплати неустойки (пені, штрафів), та, зокрема саме у зазначеному в цих документах, що додані банком до позовної заяви, розмірах і порядках нарахування.
Тоді як роздруківка із сайту позивача не є належним та допустимим доказом по справі, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (банку), яка може вносити і вносить відповідні зміни в умови та правила споживчого кредитування, що узгоджується із правовою позицією Верховного Суду України, викладеною по справі №6-16цс15 від 11 березня 2015 року.
Таким чином, без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачу умови та правила банківських послуг, відсутність у анкеті-заяві домовленості сторін про сплату відсотків за користування кредитними коштами, надані банком Витяг з Тарифів та Витяг з Умов не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачем кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин.
Витяг з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку, які містяться в матеріалах даної справи не містять підпису відповідача, отже їх не можна розцінювати як частину кредитного договору, укладеного між сторонами 05 серпня 2011 року, шляхом підписання заяви-анкети. Звідси вірним є висновок суду про те, що відсутні підстави вважати, що сторони обумовили у письмовому вигляді відповідальність у вигляді сплати відсотків за порушення термінів виконання договірних зобов`язань, а відтак, відсутні підстави для стягнення з відповідача на користь банку відсотків за користування кредитом в сумі 40 грн. 66 коп.
Зазначені обставини правильно встановлені судом першої інстанції, отже суд дійшов обгрунтованого висновку про відсутність підстав для стягнення з відповідача на користь банку відсотків за користування кредитом. 
Такий висновок районного суду відповідає фактичним обставинам та узгоджується з правовою позицією, викладеною Верховним Судом у постанові від 03 липня 2019 року у справі №342/180/17.
Окрім того, встановивши, що згідно виписки за договором б/н від 05 серпня 2011 року за період з 06 січня 2015 року по 16 жовтня 2020 року відповідачем використано з кредитної карти кредитні кошти в загальному розмірі 31 063 грн. 03 коп., а сума погашення за наданим кредитом складає 42 061 грн. 79 коп. – суд першої інстанції дійшов вірного висновку про відсутність підстав для стягнення заборгованості за тілом кредиту, оскільки тіло кредиту є повністю погашеним відповідачем, обґрунтовано відмовивши банку у стягненні заборгованості в повному обсязі, з огляду на те, що домовленості про сплату відсотків за користування кредитними коштами, підписана відповідачем анкета-заява не містить, а випискою по рахунку відповідача підтверджується факт повної сплати ОСОБА_1 отриманих ним у Банку коштів та виключається можливість їх повторного стягнення з відповідача. 
Такий висновок районного суду узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, викладеною в постанові по справі №545/2248/17 від 02 жовтня 2019 року.
Згідно положень ст. ст. 76-81 ЦПК України доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір, тому подання позивачем доказів на підтвердження наведених вище обставин є обов`язковим.   
Докази, які позивач має подати в обґрунтування всіх тих обставин, на які він посилається як на підставу для задоволення його вимог, і на підставі яких суд в подальшому встановлює наявність або відсутність підстав для задоволення позову чи відмови у його задоволенні, – повинні бути виключно належними та допустимими, а також поданими у строки, встановлені статтею 83 ЦПК України.
Колегія суддів вважає безпідставними посилання в апеляційній скарзі на довідку про умови кредитування та не приймає її як доказ, оскільки під час розгляду справи в суді першої інстанції позивач її не надавав та не зазначав про існування такої довідки в позові.
Згідно частин першої, третьої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.
Апеляційний суд може встановлювати нові обставини лише у тому разі, коли їх наявність підтверджується новими доказами, що мають значення для справи (з урахуванням положень про належність та допустимість доказів), які особа не мала можливості подати суду першої інстанції з поважних причин, доведених нею, чи неправомірно не були цим судом прийняті та досліджені, або можуть бути перевіреними судом апеляційної інстанції доказами, які судом першої інстанції досліджувались із порушенням встановленого порядку.
Надання особою, яка бере участь у справі, до суду апеляційної інстанції доказів, які вона без поважних причин не надала суду першої інстанції, виключає можливість їх прийняття і дослідження судом апеляційної інстанції та розцінюється як процесуальний недогляд або зловживання правом цієї особи.
Така позиція узгоджується з правовими висновками, викладеними у постановах Верховного Суду від 13 лютого 2020 року у справі 598/1109/18, від 12 лютого 2020 року у справі 493/1538/16-ц, від 19 грудня 2020 року у справі 752/7693/17.
Враховуючи наведене та те, що в апеляційній скарзі АТ КБ «ПриватБанк» не наведено підстав, з яких позивач був позбавлений можливості подання вищевказаного доказу, під час розгляду справи судом першої інстанції, колегія суддів не приймає вказаний доказ відповідно до ч. 3  ст. 367 ЦПК України.
Окрім того, як слідує з матеріалів справи, АТ «КБ «Приватбанк»  подало до суду першої інстанції клопотання про розгляд справи за відсутності його представника  та  на підставі наданих документів, а також клопотання про розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження за наявними у справі матеріалами без виклику сторін.
Позивачем є юридична особа – банківська установа, а тому представники позивача мали бути обізнані із нормами процесуального права, які регламентують принципи цивільного судочинства, в тому числі змагальність сторін, за яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень (стаття 12 ЦПК України), та диспозитивність, за яким суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі; особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.
Звертаючись з позовом, позивач, користуючись своїм правом самостійно визначив перелік доказів на підтвердження своїх позовних вимог, які повно та всебічно досліджені місцевим судом  та  їм надана відповідна правова оцінка.
За наведених обставин, доводи апеляційної скарги не спростовують правильності висновків районного суду, як і не підтверджують належними доказами їх неправомірність.

Рішення суду першої інстанції ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, відповідає критерію обґрунтованості судового рішення та не може бути скасовано з підстав, викладених в апеляційній скарзі.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 382, 384 ЦПК України, апеляційний суд, – 

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» – залишити без задоволення. 

Рішення Диканського районного суду Полтавської області від 11 березня 2021 року – залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий:                                                         Бондаревська С.М.

Судді                                                                                  Кривчун Т.О.

                                                                                Пилипчук Л.І.