УКРАЇНА 
Житомирський апеляційний суд 

Справа №286/3022/20 Головуючий у 1-й інст. Вачко В. І. 
Категорія 45 Доповідач Миніч Т. І. 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 травня 2021 року Житомирський апеляційний суд в складі:
головуючого – судді: Миніч Т.І. 
суддів:                          Трояновської Г.С., 
Микитюк О.Ю. 
секретаря
судового засідання Лісової Т.С.
з участю представника відповідача 
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Житомирі апеляційну скаргу  ОСОБА_1 
на рішення Овруцького районного суду Житомирської області від 04 лютого 2021 року, ухвалене під головуванням судді Вачко В.І.
у цивільній справі №286/3022/20 за позовом Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України до ОСОБА_1 про відшкодування матеріальної шкоди в порядку регресу, -
в с т а н о в и в:

У жовтні 2020 року військова частина  НОМЕР_1  Національної гвардії України звернулася до суду з позовом. Просила стягнути з відповідача в порядку регресу на свою користь матеріальну шкоду, завдану державі, в розмірі 118662,00 грн. В обґрунтування поданого позову зазначала, що 23.04.2016 року відбулася ДТП за участі транспортного засобу ГАЗ 3309, р/н НОМЕР_2 , належного військовій частині НОМЕР_1 Національної гвардії України, під керуванням ОСОБА_1 , який проходив військову строкову службу у військовій частині НОМЕР_1 Національної гвардії України, та транспортного засобу Daewoo Nexia, р/н НОМЕР_3 . В результаті ДТП загинули дві особи, зокрема ОСОБА_2 . Вироком Рівненського районного суду Рівненської області обвинуваченого ОСОБА_1 визнано винним у вчиненні злочину, передбаченого ч.2 ст.415 КК України, стягнуто з військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України на користь потерпілої ОСОБА_3 88661,12 грн. матеріальну шкоду, пов`язану із знищенням майна – автомобіля Daewoo Nexia, р/н НОМЕР_3 , та 30000 грн. витрат на спорудження надгробного пам`ятника ОСОБА_2 . В цій частині вирок набрав законної сили. Військовою частиною НОМЕР_1 на користь ОСОБА_3 добровільно сплачено вказані кошти за вироком суду в загальній сумі 118662 грн. Відтак, на підставі ст.1191 ЦК України війська частина НОМЕР_1 набула права зворотної вимоги (регресу) до винної особи ОСОБА_1 у розмірі виплаченого відшкодування, що, на думку позивача, є підставою для задоволення позову.
Рішенням Овруцького районного суду Житомирської області від 04 лютого 2021 року позовні вимоги задоволено.
Стягнуто з ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (РНОКПП НОМЕР_4 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 ) на користь військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України (код ЄДРПОУ 08682683, м.Львів, вул.Княгині Ольги, 105) матеріальну шкоду в розмірі 118662 грн.
Стягнуто з ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (РНОКПП НОМЕР_4 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 ) на користь держави судовий збір в сумі 2102 грн.
У поданій через представника  ОСОБА_4 апеляційній скарзі  ОСОБА_1 просить вказане рішення суду скасувати і закрити провадження у справі або ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову. На думку апелянта, рішення суду першої інстанції незаконне та необґрунтоване, ухвалене з порушенням норм матеріального і процесуального права. На думку апелянта, вказана категорія спорів підлягає вирішенню саме в порядку адміністративного судочинства, а не цивільного. Так, п.2 ч.1 ст.19 КАС України визначено, що юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема у спорах з приводу прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби. Відповідно до п.17 п.1 ст.4 КАС України публічна служба-діяльність на державних політичних посад, у державних колегіальних органах, професійна діяльність суддів, прокурорів, військова служба, альтернативна (невійськова) служба, інша державна служба, патронатна служба в державних органах, служба в органах влади Автономної Республіки Крим, органах місцевого самоврядування. Згідно з ч.1 та ч.2 ст.2 ЗУ «Про військовий обов`язок і військову службу» (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин)військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України, пов`язаний із захистом Вітчизни. Відтак, військова служба в розумінні статті 4 КАС України та статті 2 ЗУ «Про військовий обов`язок і військову службу» є публічною службою. Таким чином, відповідач, перебуваючи на посаді, що відноситься до публічної служби, завдав шкоду державі в особі військової частини НОМЕР_1 у зв`язку з відшкодуванням збитків внаслідок ДТП, яке сталося у період здійснення ним повноважень, пов`язаних з виконанням завдань і функцій військовослужбовця. Аналогічна правові висновки також викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 12.12.2018 у справі №734/3102/16-ц та у справі 826/7431/16, від 13.02.2019 у справі №727/10968/17. Тобто, відповідно до правових висновків Великої Палати Верховного Суду у випадку зобов`язання особи, яка перебуває на посаді державної/публічної служби, відшкодувати шкоду або збитки, завдані внаслідок виконання нею службових/посадових обов`язків, перед судом обов`язково постане питання не лише встановлення обсягу завданої шкоди/збитків, а й оцінки правомірності дій такої особи. Отже, на думку апелянта, спір, що виник між сторонами у даній справі підлягає вирішенню в порядку адміністративного судочинства як такий, що пов`язаний з питаннями реалізації правового статусу особи, яка перебуває на посаді публічної служби, від моменту її прийняття на посаду і до звільнення з публічної служби, зокрема, й питаннями відповідальності за рішення, дії та бездіяльності на відповідній посаді, що призвели до завдання шкоди/збитків, навіть якщо притягнення її до відповідальності шляхом подання відповідного позову про стягнення такої шкоди/збитків відбувається після її звільнення з державної служби. Аналогічні правові висновки викладені в постановах Верховного Суду від 04.09.2019 у справі №522/16964, від 01.12.2020 у справі №760/619/20, від 14.12.2020 у справі №750/13126/19. Проте суд першої інстанції не врахував вказаних вище процесуальних норм та правових висновків, викладених у постановах Великої Палати Верховного Суду та Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду, та помилково відніс вказаний спір до категорії спорів, що підлягають розгляду в порядку цивільного судочинства. 
Щодо підстав для скасування оскаржуваного рішення та ухвалення нового - про відмову у задоволенні позову апелянт зазначає, що судом помилково застосовано до спірних правовідносин ч.1 ст.1191 ЦК України та у невірному застосуванні ст.ст.1166,1167,1187,1188 ЦК України, норми Положення про матеріальну відповідальність військовослужбовців за шкоду, заподіяну державі, затвердженого Постановою Верховної Ради України №243/95-ВР від 23.06.1995. Апелянт вважає, що судом першої інстанції не надано належної оцінки встановленим обставинам та висновкам у справі №570/1531/17 та не з`ясовано всіх осіб, які відповідальні за подію (ДТП), яка трапилася 23.04.2016 і розміру відповідальності кожного з таких осіб. А тому, матеріальна відповідальність для ОСОБА_1 не настає. На думку апелянта, судом не надано будь-якої оцінки, що свідчить про передчасність і незаконність оскаржуваного рішення.
Щодо постановлення окремої ухвали по відношенню до працівників Овруцького районного суду Житомирської області зазначає, що працівниками суду суттєво порушено положення Інструкції з діловодства в місцевих та апеляційних судах України, що призвело до порушення прав апелянта на розгляд його клопотання про відкладення розгляду справи. Так, клопотання відповідача від 03.02.2021 про відкладення розгляду справи, призначеної до розгляду на 04.02.2021, було отримано судом 03.02.2021 о 16:36. Однак, у зв`язку з незрозумілими обставинами дане клопотання було чи втрачене працівниками канцелярії суду чи, можливо, іншою особою. Вказане свідчить про недоліки в діяльності працівників суду першої інстанції та про порушення останніми положень Інструкції. А тому, на думку апелянта, існує достатньо підстав для постановлення окремої ухвали відносно працівників Овруцького районного суду Житомирської області, а у разі наявності вини осіб – притягнення їх до відповідальності. 
Розглянувши справу в межах доводів, викладених в апеляційній скарзі, суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.
З матеріалів справи вбачається, що вироком Рівненського районного суду Рівненської області від 12.03.2019 року у справі №507/1531/17 обвинуваченого ОСОБА_1 визнано винним у вчиненні злочину, передбаченого ч.2 ст.415 КК України, та призначено покарання у вигляді позбавлення волі строком на 5 років, на підставі ст.75 КК України звільнено від відбування покарання з випробуванням строком на 3 роки; постановлено стягнути із обвинуваченого ОСОБА_1 на користь військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України 58269 грн. у рахунок відшкодування заподіяної злочином шкоди та на користь військово-медичного клінічного центру Західного регіону України 70512,09 грн. у рахунок відшкодування витрат на лікування потерпілого ОСОБА_5 ; постановлено стягнути із військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України на користь ОСОБА_3 88661,12 грн. у рахунок відшкодування матеріальної шкоди, пов`язаної з знищенням майна - автомобіля Daewoo Nexia, р/н НОМЕР_3 , та 30000 грн. витрат на спорудження надгробного пам`ятника; на користь ОСОБА_3 і її неповнолітнього сина ОСОБА_6 100000 грн. у рахунок відшкодування моральної шкоди; постановлено стягувати з військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України на користь ОСОБА_3 на утримання дитини загиблого - ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , 3662,11 грн. щомісячно, починаючи з 23.04.2016 року до досягнення ним вісімнадцяти років (у разі навчання у вищому навчальному закладі - до закінчення навчання, але не більш як до досягнення ним двадцяти трьох років)(а.с.27-34).
Вироком суду встановлено, що ОСОБА_1 , будучи військовослужбовцем строкової військової служби та проходячи військову службу на посаді стрільця за штатом взводу матеріально-технічного забезпечення 3 стрілецького батальйону військової частини НОМЕР_1 , порушуючи вимоги статей 11,16,127, 128 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, статей 1,3,4 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України, ст.17 Закону України «Про оборону України», статей 1, 2 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», ст.14 Закону України «Про дорожній рух», а також пункти 1.3, 1.5, 2.3, 10.1, 10.4, 16.13 Правил дорожнього руху, 23 квітня 2016 року приблизно о 14:35 год. на 135 км + 250 м автодороги Городище-Рівне-Старокостянтинів, рухаючись зі сторони м.Рівного в напрямку м.Сарни та керуючи автомашиною ГАЗ-3309, р/н НОМЕР_2 , яка належить військовій частині НОМЕР_1 , змінив напрямок руху, повернув ліворуч у сторону с.Нова Любомирка Рівненського району та допустив зіткнення з автомобілем Daewoo Nexia, р/н НОМЕР_3 , внаслідок чого ОСОБА_2 та ОСОБА_7 були смертельно травмовані, а ОСОБА_5 отримав тяжкі тілесні ушкодження.
Ухвалою Рівненського апеляційного суду від 10.09.2019 року вирок щодо ОСОБА_1 залишено без змін (а.с.19-26).
Постановою Верховного суду від 02.07.2020 року вирок Рівненського районного суду Рівненської області від 12.03.2019 року та ухвалу Рівненського апеляційного суду від 10.09.2019 року щодо ОСОБА_1 в частині вирішення цивільного позову про стягнення з військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України на користь ОСОБА_3 і її неповнолітнього сина ОСОБА_6 100000 грн. у рахунок відшкодування моральної шкоди та на користь ОСОБА_3 на утримання дитини загиблого - ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , 3662,11 грн. щомісячно, починаючи з 23.04.2016 року до досягнення ним вісімнадцяти років (у разі навчання у вищому навчальному закладі - до закінчення навчання, але не більш як до досягнення ним двадцяти трьох років), скасовано та призначено новий розгляд у суді першої інстанції в порядку цивільного судочинства, у решті судові рішення щодо ОСОБА_1 залишено без зміни (а.с.7-18).
На виконання вироку Рівненського районного суду Рівненської області від 12.03.2019 року та постанови ВС від 02.07.2020 року, військовою частиною  НОМЕР_1  НГУ 14.08.2020 року сплачено на користь  ОСОБА_3  88661,12 грн. матеріальної шкоди, пов`язаної із знищенням майна – автомобіля Daewoo Nexia, р/н  НОМЕР_3 , та 30000 грн. витрат на спорудження надгробного пам`ятника ОСОБА_2 . 
Вирішуючи спір, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про наявність підстав для задоволення позову.
При цьому судом враховано, що статтями 1166, 1167 ЦК (відповідальність за завдану майнову та моральну шкоду) передбачено загальне правило, згідно з яким відповідальність за завдання шкоди покладається на особу, яка цю шкоду завдала, тобто на безпосереднього заподіювача.
Статтями 1187, 1188 ЦК обов`язок з відшкодування шкоди покладається не на безпосереднього заподіювача, а на іншу вказану в законі особу - власника джерела підвищеної небезпеки. Ці норми встановлюють покладення відповідальності за завдання шкоди незалежно від вини заподіювача.
Так, відповідно до ч.2 ст.1187 ЦК шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.
Отже, враховуючи те, що військова частина НОМЕР_1 володіє на праві оперативного управління закріпленим за нею Головним управлінням Національної гвардії України військовим майном, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку, вона на підставі судового рішення понесла відповідальність згідно з ч.2 ст.1187 ЦК.
Юридична або фізична особа відшкодовує шкоду, завдану їхнім працівником під час виконання ним своїх трудових (службових) обов`язків (частина перша статті 1172 ЦК України).
Проте, за наявності вини особи, яка завдала шкоду, особа, яка є відповідальною за шкоду, на підставі ч.1 ст.1191 ЦК набуває права зворотної вимоги (регресу) до винної особи у розмірі виплаченого відшкодування. 
За таких обставин, суд першої інстанції дійшов обгрунтованого висновку про те, що вироком суду ОСОБА_1 визнаний винним у вчиненні кримінального правопорушення, внаслідок якого було заподіяно шкоду, яку було відшкодовано військовою частиною НОМЕР_1 НГУ. Тому остання набула права зворотної вимоги (регресу) до нього в розмірі виплаченого відшкодування.
Не заслуговують на увагу доводи апеляційної скарги щодо підвідомчості даного спору адміністративному судові та на підставі Положення про матеріальну відповідальність військовослужбовців за шкоду, заподіяну державі.
Так, Верховний Суд у Постанові від 18.11.2020 у справі №760/15085/18 зазначив наступне. У статті 124 Конституції України закріплено, що правосуддя в Україні здійснюють виключно суди. Юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.
За статтею 125 Конституції України судоустрій в Україні будується за принципами територіальності й спеціалізації та визначається законом.
Відповідно до приписів частини першої статті 18 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» суди спеціалізуються на розгляді цивільних, кримінальних, господарських, адміністративних справ, а також справ про адміністративні правопорушення.
Важливість визначення юрисдикції підтверджується як закріпленням у Конституції України принципу верховенства права, окремими елементами якого є законність, правова визначеність та доступ до правосуддя, так і прецедентною практикою Європейського суду з прав людини.
Судова юрисдикція - це компетенція спеціально уповноважених органів судової влади здійснювати правосуддя у формі встановленого законом виду судочинства щодо визначеного кола правовідносин.
Критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, є суб`єктний склад правовідносин, предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин у їх сукупності. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, у якому розглядається визначена категорія справ.
Частиною першою статті 19 ЦПК України установлено, що суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають із цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім випадків, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.
Разом із тим, відповідно до частини першої статті 19 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) юрисдикція адміністративних судів поширюється на всі публічно-правові спори, крім спорів, для яких законом установлений інший порядок судового вирішення. Зокрема, юрисдикція адміністративних судів поширюється на спори з приводу прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби.
Публічна служба - діяльність на державних політичних посадах, у державних колегіальних органах, професійна діяльність суддів, прокурорів, військова служба, альтернативна (невійськова) служба, інша державна служба, патронатна служба в державних органах, служба в органах влади Автономної Республіки Крим, органах місцевого самоврядування (пункт 17 частини першої статті 4 КАС України (тут і надалі - у редакції, чинній на момент розгляду апеляційним судом).
За змістом положень частини першої статті 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади.
Положеннями статті 46 КАС України передбачено, що позивачем в адміністративній справі можуть бути громадяни України, іноземці чи особи без громадянства, підприємства, установи, організації (юридичні особи), суб`єкти владних повноважень.
Відповідачем в адміністративній справі є суб`єкт владних повноважень, якщо інше не встановлено цим Кодексом. Громадяни України, іноземці чи особи без громадянства, їх об`єднання, юридичні особи, які не є суб`єктами владних повноважень, можуть бути відповідачами лише за адміністративним позовом суб`єкта владних повноважень: 1) про тимчасову заборону (зупинення) окремих видів або всієї діяльності об`єднання громадян; 2) про примусовий розпуск (ліквідацію) об`єднання громадян; 3) про примусове видворення іноземця чи особи без громадянства з України; 4) про обмеження щодо реалізації права на мирні зібрання (збори, мітинги, походи, демонстрації тощо); 5) в інших випадках, встановлених законом.
Тобто, суб`єкт владних повноважень може звертатися до суду з адміністративним позовом до громадян України, іноземців чи осіб без громадянства, їх об`єднань, юридичних осіб, які не є суб`єктами владних повноважень, виключно для превентивного судового контролю своєї ж діяльності та у випадках, визначених законом.
Натомість визначальні ознаки приватноправових відносин - це юридична рівність та майнова самостійність їх учасників, наявність майнового чи немайнового особистого інтересу суб`єкта. Спір буде мати приватноправовий характер, якщо він обумовлений порушенням приватного права (як правило, майнового) певного суб`єкта, що підлягає захисту в спосіб, передбачений законодавством для сфери приватноправових відносин, навіть якщо до порушення приватного права призвели владні управлінські дії суб`єкта владних повноважень.
Таким чином, не підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства справа з огляду лише на її суб`єктний склад.
При визначенні предметної юрисдикції справ суди повинні виходити із суті права та/або інтересу, за захистом якого звернулася особа, заявлених вимог, характеру спірних правовідносин, змісту та юридичної природи обставин у справі.
У справі, що переглядається, роботодавець звернувся із позовом про відшкодування шкоди в порядку регресу. Стягнення шкоди з позивача було встановлено шляхом задоволення саме цивільного позову на підставі статті 1172 ЦК України, якою передбачено, що відповідальність за завдану працівником матеріальну та моральну шкоду несе юридична особа. Право відшкодування такої шкоди у порядку регресу закріплено в цивільному законодавстві.
Згідно із частиною першою статті 1191 ЦК України особа, яка відшкодувала шкоду, завдану іншою особою, має право зворотної вимоги (регресу) до винної особи у розмірі виплаченого відшкодування, якщо інший розмір не встановлений законом.
У частині п`ятій статті 3 Закону України «Про матеріальну відповідальність військовослужбовців та прирівняних до них осіб за шкоду, завдану державі» передбачено, що особа у разі завдання з її вини шкоди третім особам, яку відшкодовано відповідно до закону військовою частиною, установою, організацією, закладом, відшкодовує військовій частині, установі, організації, закладу завдану шкоду в порядку, передбаченому цим Законом та іншими законами України.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 вересня 2018 року у справі №200/22363/16-а (провадження №11-720апп18) зроблено правовий висновок про те, що відшкодування шкоди в порядку регресу відбувається в порядку, передбаченому цивільним законодавством України, тобто за правилами цивільного судочинства, що унеможливлює звернення з таким позовом до адміністративного суду.
При цьому визначальним принципом здійснення правосуддя в адміністративних справах є принцип офіційного з`ясування всіх обставин у справі з обов`язком суб`єкта владних повноважень доказувати правомірність своїх дій, бездіяльності чи рішень, на відміну від визначального принципу цивільного судочинства, який полягає у змагальності сторін. Суд, який розглянув справу, не віднесену до його юрисдикції, не може вважатися «судом, встановленим законом» у розумінні пункту 1 статті 6 Конвенції.
Таким чином, правовідносини між сторонами у справі, що переглядається, не стосуються безпосередньо прийняття, проходження чи звільнення з публічної служби, не спрямовані на захист прав свобод та інтересів особи від порушень із боку суб`єкта владних повноважень й не стосуються оскарження дій останнього, а виникли з деліктного зобов`язання - внаслідок заподіяння шкоди.
У цій справі не підлягає доведенню оцінка правомірності дій особи військовослужбовця, тобто не підлягає вирішенню питання щодо правомірності прийняття, проходження чи звільнення з публічної служби. Неправомірність дій особи вже встановлена вироком суду. У зв`язку з чим, предметом розгляду у цій справі є лише стягнення шкоди в порядку регресу, тобто вирішення приватноправових відносин.
З огляду на зазначене, за своїм суб`єктним складом, предметом спору, обраним позивачем способом захисту порушених прав та характером спірних правовідносин спір є приватноправовим і підлягає розгляду за правилами цивільного судочинства.
У цьому випадку той факт, що майнової шкоди завдано позивачеві - суб`єкту владних повноважень - під час проходження відповідачем служби, не змінює правової природи спірних відносин і не перетворює цей спір на публічно-правовий.
Військовослужбовець, який керує службовим транспортним засобом і вчиняє ДТП, навіть під час виконання ним його службових обов`язків, вчиняє цивільний делікт не під час здійснення адміністративно-владних повноважень, а допускаючи порушення принципу генерального делікту, тобто загальної заборони завдання шкоди особі.
За наведених обставин суд першої інстанції обгрунтовано поклав на відповідача обов`язок відшкодувати військовій частині виплачені на підставі вироку суду кошти третім особам, яким заподіяно шкоду з вини відповідача.
Отже, доводи, викладені в апеляційній скарзі, висновків суду не спростовують та на їх правильність не впливають.
Підстав для зміни чи скасування оскаржуваного рішення апеляційний суд не вбачає, оскільки воно постановлено судом із додержанням норм матеріального і процесуального права.
Крім того, апеляційний суд не вбачає достатніх підстав для постановлення окремої ухвали в даній справі.
Керуючись ст.ст.258,259,367,374,375,381-384 ЦПК України, суд, - 
п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Овруцького районного суду Житомирської області від 04 лютого 2021 року залишити без змін. 
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту постанови. 

Головуючий:         Судді:

Повний текст постанови складений 14.05.2021 року.