ХЕРСОНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

Постанова
Іменем України

26 травня 2021 року м. Херсон
Номер провадження: №22-ц/819/847/21 
Єдиний унікальний номер справи: 766/15819/16-ц
Херсонський апеляційний суд у складі колегії суддів з розгляду цивільних справ:
головуючого - Радченка С.В.,
суддів:  Вейтас І.В., Кузнєцової О.А.
секретар Плохотніченко А.В.
учасники справи:
позивач -  ОСОБА_1 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Херсоні апеляційні скарги   ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , від імені якого діє адвокат Гілін Євген Олександрович, на рішення Херсонського міського суду Херсонської області від 17 лютого 2021 року, ухваленого під головуванням судді Єпішина Ю.М., в справі за позовом ОСОБА_2 , ОСОБА_1 до ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , приватного нотаріуса Херсонського міського нотаріального округу Новікової Леніни Василівни, ОСОБА_3 , ОСОБА_6 , про витребування майна із чужого незаконного володіння, визнання недійсним договору дарування та іпотеки, скасування рішення про державну реєстрацію,
ВСТАНОВИВ:
Короткий зміст вимог і рішення суду першої інстанції
У листопаді 2016 року позивачі звернулися до суду з вказаним позовом, мотивуючи його тим, що 21.10.2003 року ОСОБА_2 , згідно договору купівлі-продажу придбав у ОСОБА_7 нежилі приміщення підвалу, загальною площею 40,3 кв.м., які розташовані за адресою: АДРЕСА_1 . Зазначений договір було зареєстровано в Херсонському БТІ в реєстровій книзі №4 за реєстровим №1573 від 20.11.2003 року. Відповідно до договору купівлі-продажу від 22.01.2004 року, ОСОБА_2 продав ОСОБА_8 частину вищевказаних нежилих приміщень, а саме: нежилі приміщення підвалу №4,5, загальною площею 21,9 кв.м. У власності ОСОБА_2 , залишилися нежилі приміщення підвалу загальною площею 18,4 кв.м. У грудні 2013 року позивачам ОСОБА_2 , ОСОБА_1 стало відомо про те, що спірні нежилі приміщення площею 18,4 кв.м., які належали ОСОБА_2 , переоформлені на ім`я ОСОБА_4 , згідно договору дарування від 30.10.2013 року. Після, позивачам стало відомо, що 26.02.2007 року, рішенням Суворовського районного суду м.Херсона, право власності на спірні нежитлові приміщення визнано за ОСОБА_3 . Рішенням апеляційного суду Херсонської області зазначене рішення Суворовського районного суду м. Херсона скасовано та ухвалено нове, яким в задоволенні позову ОСОБА_3 відмовлено. Але, згідно договору дарування від 27.10.2010 року ОСОБА_3 подарував спірні нежилі приміщення своїй дружині ОСОБА_6 , яка в подальшому на підставі договору дарування від 30.10.2013 року подарувала зазначені нежилі приміщення сину ОСОБА_4 . Після подання апеляційної скарги ОСОБА_4 , уклав з ОСОБА_5 договір іпотеки, згідно якого передав спірні нежилі приміщення у іпотеку. Зазначали, що ОСОБА_4 є сином ОСОБА_3 , і він не міг не знати про те, що батько не мав права відчужувати спірні нежилі приміщення, тому він є недобросовісним набувачем, приміщення набуті ним безвідплатно, тому позивачі мають право витребовувати своє майно у всіх випадках. Також зазначали про те, що скасування рішення Суворовського районного суду м.Херсона від 26.02.2007 року є обставиною, яка свідчить про відсутність у дарувальників ОСОБА_3 , ОСОБА_6 , та іпотекодавця ОСОБА_4 права власності на предмет дарування та іпотеки на момент укладення спірних договорів. Вважали, що договір іпотеки, який укладений між ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , на спірні нежилі приміщення після подачі позивачем ОСОБА_2 апеляційної скарги, був спрямований не на реальне настання правових наслідків, а був вчинений в цілях недопущення відновлення за ОСОБА_2 , права власності на спірні нежилі приміщення, приховання майна від ОСОБА_2 , та заволодіння спірним майном через підставну особу. Окрім того, позивачами зазначалося, що рішенням апеляційного суду Херсонської області від 03.03.2014 року встановлено, що за ОСОБА_3 неправомірно було визнано право власності на нежиле приміщення, розташоване в цокольному поверсі будинку, яке відсутнє у будинку, що спричинило створення ХДБТІ окремої інвентарної справи на неіснуюче приміщення. Тобто договір дарування та договір іпотеки укладено відповідачами на неіснуюче приміщення, а за даною адресою є тільки приміщення, належне позивачам. Таким чином позивачі вважають зазначені договори фіктивними, тобто укладеними без наміру створення правових наслідків, які обумовлюються цими правочинами. 

Посилаючись на наведене, з уточненнями, остаточно просили визнати недійсним договір дарування нежитлового приміщення загальною площею 18,4кв.м., розташованого в будинку АДРЕСА_1 , укладеного між  ОСОБА_3  та ОСОБА_6  27.10.2010 року та посвідченого приватним нотаріусом Херсонського міського нотаріального округу Новіковою Л.В.; - визнати недійсним договір дарування нежитлового приміщення загальною площею 18,4 кв.м., розташованого в будинку АДРЕСА_1 , укладеного між  ОСОБА_6  та ОСОБА_4  30.10.2013 року та посвідченого приватним нотаріусом Херсонського міського нотаріального округу Новіковою Л.В.; - витребувати на користь ОСОБА_1  у ОСОБА_4  із його незаконного володіння нежилі приміщення, загальною площею 18,4 кв.м, які розташовані у будинку  АДРЕСА_1 ; - визнати недійсним договір іпотеки, укладений 20.12. 2013 року між  ОСОБА_4  та ОСОБА_5 , посвідчений приватним нотаріусом Херсонського міського нотаріального округу Новіковою Л.В., згідно якого передано в іпотеку нежитлове приміщення загальною площею 18,4кв.м., яке розташоване за адресою:  АДРЕСА_1 ; - скасувати в Державному реєстрі рішення про державну реєстрацію речових прав  ОСОБА_4 , на нежиле приміщення площею 18,4кв.м., розташованого у будинку АДРЕСА_1 , внесене на підставі договору дарування від 30.10.2013 року, посвідченого приватним нотаріусом Херсонського міського нотаріального округу Новіковою Л.В.; - скасувати в Державному реєстрі рішення про державну реєстрацію обтяження - накладення заборони відчуження нежитлового приміщення площею 18,4 кв.м., розташованого у будинку АДРЕСА_1 , внесене на підставі договору іпотеки від 20.12.2013 року, посвідченого приватним нотаріусом Херсонського міського нотаріального округу Новіковою Л.В. Стягнути з відповідачів на користь позивачів судові витрати.
Рішенням Херсонського міського суду Херсонської області від 17 лютого 2021 року позов задоволено частково. Витребувано з володіння ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 нежитлове приміщення, загальною площею 18,4 кв.м., розташоване за адресою: АДРЕСА_1 . Скасовано рішення приватного нотаріуса Херсонського міського нотаріального округу Новікової Л.В. про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 7414931 від 30.10.2013 року на нежитлове приміщення, загальною площею 18,4 кв.м., розташоване за адресою: АДРЕСА_1 .
В іншій частині позовних вимог відмовлено. Вирішено питання щодо судових витрат.
Частково задовольняючи позовні вимог суд першої інстанції виходив з того, що спірне нерухоме майно вибуло з володіння ОСОБА_2 поза його волею, а тому позовні вимоги в частині витребування спірного майна з володіння ОСОБА_4 , який є останнім його набувачем, на користь власника майна, яким на час звернення до суду є ОСОБА_1 , та скасування рішення про державну реєстрацію речових прав ОСОБА_4 на спірне нежиле приміщення є обгрунтованими та підлягають задоволенню. 

Відмовляючи в задоволенні вимог про визнання недійсними договорів дарування спірного нерухомого майна від 27.10.2010 року та 30.10.2013 року, укладених між ОСОБА_3 , ОСОБА_6 та ОСОБА_4 , а також визнання недійсним договору іпотеки від 20.12.2013 року та скасування рішення про державну реєстрацію обтяження на спірне нерухоме майно, суд виходив з того, що зазначені договори не порушують прав власника спірного майна, оскільки, в даному випадку, для захисту порушених прав позивачів достатнім є пред`явлення віндикаційного позову до особи, яка востаннє набула за правочином право власності на нерухомість а визнання наступних правочинів, на підставі яких відчужувалася нерухомість - не вимагається.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги та доводи особи, яка подала апеляційну скаргу.

Не погоджуючись з рішенням суду, ОСОБА_2  та ОСОБА_1 подали апеляційну скаргу, в якій просять рішення суду в частині відмови у задоволенні позовних вимог скасувати і ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі, посилаючись на неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції належним чином не оцінив докази та обставини по справі, дійшов помилкового висновку про відсутність правових підстав для визнання недійсними договорів дарування спірного нерухомого майна від 27.10.2010 року та 30.10.2013 року, укладених між ОСОБА_3 , ОСОБА_6 та ОСОБА_4 , а також визнання недійсним договору іпотеки від 20.12.2013 року, оскільки зазначеними договорами порушено права позивачів, як власників нерухомого майна, які не надавали свою згоду на їх укладення.

Також на зазначене рішення суду подав апеляційну скаргу ОСОБА_4 , від імені якого діє адвокат Гілін Є.О., в якій просить рішення суду в частині задоволення позовних вимог скасувати і ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позову в повному обсязі, посилаючись на неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права. Зокрема посилається на те, що оспорювані позивачами правочини були укладені задовго до виникнення у позивачів формально зареєстрованого права власності, а тому відсутні докази порушення їх прав зазначеними договорами. Крім того, ОСОБА_2 відчужив спірні приміщення на користь ОСОБА_1 , тому не має власного права, яке б підлягало захисту, а у ОСОБА_1 право на спірні приміщення виникло 15.12.2014 року, а оспорювані правочини були вчинені у період з жовтня 2010 по грудень 2013 року. Судом не надано оцінки того, що ОСОБА_2 чи інші учасники справи №2-1706/07 не зверталися до суду із заявою про поворот виконання рішення Суворовського районного суду м.Херсона від 26.02.2007 року.

Також, не погоджуючись з рішенням суду, апеляційну скаргу подав ОСОБА_3 , в якій просить рішення суду в частині задоволення позовних вимог скасувати і ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позову в повному обсязі, посилаючись на неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права. Зазначає про те, що суд першої інстанції не звернув уваги на те, що відомості про державну реєстрацію іпотеки та державну реєстрацію обтяжень щодо спірного майна - відсутні. Право власності на спірне приміщення зареєстровано за ОСОБА_1 , а тому надаючи правову оцінку належності обраного позивачем способу захисту, суд проігнорував, що вимоги позову відносно витребування спірного майна, сформовані із застосуванням ст.388 ЦК України та суд застосувавши вказану норму не зважив на те, що спірне майно перебуває у фактичному користуванні і розпорядженні ОСОБА_1 .

Доводи осіб, які подали відзив (заперечення) на апеляційні скарги

Письмові відзиви на апеляційні скарги до суду не надходили.

Фактичні обставини справи

21.10.2003 року між ОСОБА_7 та ОСОБА_2 було укладено договір купівлі-продажу нежитлових приміщень підвалу, загальною площею 40,3 кв.м., які розташовані за адресою: АДРЕСА_1 . Зазначений договір купівлі-продажу було зареєстровано на Херсонській товарній біржі "Ізумруд", реєстраційний № 3-1279 та Херсонському БТІ в реєстровій книзі № 4 за реєстрованим № 1573 від 20.11.2003 року (а.с.8).
             Відповідно до договору купівлі-продажу від 22.01.2004 року, посвідченого приватним нотаріусом Херсонського міського нотаріального округу Кличановською С.І., зареєстрованого за № 70, ОСОБА_2 продав, а ОСОБА_8 купила належні ОСОБА_2 нежилі приміщення підвалу № 4,5 загальною площею 21,9 кв.м. 
               Рішенням Суворовського районного суду м. Херсона від 26.02.2007 року, яке набрало законної сили 09.03.2007 року, у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про визнання права власності на нежиле приміщення за ОСОБА_3 визнано право власності на нежиле приміщення площею 18,4 кв.м. розташоване в цокольному поверсі будинку АДРЕСА_1 (а.с.12).        
               27.10.2010 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_6 укладено договір дарування нежитлового приміщення загальною площею 18,4 кв.м., розташованого в будинку АДРЕСА_1 , посвідчений приватним нотаріусом Херсонського міського нотаріального округу Новіковою Л.В. та зареєстрований в реєстрі за № 2257 (а.с.17).
               30.10.2013 року між ОСОБА_6 та ОСОБА_4 укладено договір дарування нежитлового приміщення загальною площею 18,4 кв.м., розташованого в будинку АДРЕСА_1 , посвідчений приватним нотаріусом Херсонського міського нотаріального округу Новіковою Л.В. та зареєстрований в реєстрі за № 1748 (а.с.18,19).
               18.12.2013 року зі сторони ОСОБА_2 та ОСОБА_1 до Апеляційного суду Херсонської області подано апеляційну скаргу на рішення Суворовського районного суду м.Херсона від 26.02.2007 року по  цивільній справі № 2-1706/07 за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про визнання права власності на нежиле приміщення (а.с.13-14).
               20.12.2013 між ОСОБА_4 та ОСОБА_5 було укладено договір іпотеки, посвідчений приватним нотаріусом Херсонського міського нотаріального округу Новіковою Л.В., за умовами якого нежитлове приміщення загальною площею 18,4 кв.м., розташоване в будинку АДРЕСА_1 передано в іпотеку ОСОБА_5 з реєстрацією у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно відповідних обтяжень (а.с.20-21).
Рішенням Апеляційного суду Херсонської області від 03.03.2014 року скасовано рішення Суворовського районного суду м.Херсона від 26.02.2007 року про визнання за ОСОБА_3 права власності на нежиле приміщення площею 18,4 кв.м., розташоване в цокольному поверсі будинку АДРЕСА_1 та ухвалено нове, яким в задоволенні позову ОСОБА_3 відмовлено. Вказане рішення апеляційного суду набрало законної сили (а.с.15-16).
15.12.2014 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 укладено договір дарування нежилих приміщень площею 18,4 кв.м., посвідчений приватним нотаріусом Херсонського міського нотаріального округу Дергільовою О.Г., зареєстрований за № 2238, про що зроблено запис в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності за номером 8077713 (а.с.10-11).

Рух справи в суді апеляційної інстанції

В судове засідання по розгляду апеляційних скарг, призначене на 12.05.2021 року відповідачі ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_6 не з`явилися. До суду надійшло клопотання представника зазначених сторін адвоката Мороз А.І. про відкладення розгляду справи у зв`язку з припиненням представництва у справі іншим адвокатом та необхідністю ознайомлення з матеріалами справи. Адвокатом були надані ордери на представництво інтересів відповідачів. Клопотання адвоката було задоволено, розгляд справи відкладено до 26.05.2021 року. 
26.05.2021 року від адвоката Мороз А.І. надійшло чергове клопотання про відкладення апеляційного розгляду справи з огляду на відрядження адвоката. До клопотання не надано жодного документу, який би підтверджував поважність причини неявки представника. За змістом положень статті 130 ЦПК України, у разі повідомлення представника про розгляд справи, вважається повідомленим і учасник справи. За положеннями статті 372 ЦПК України, неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про час та місце розгляду, за відсутності поважних причин неявки, не перешкоджає розгляду справи.
Щодо відповідача ОСОБА_5 , до апеляційного суду повернулося поштове відправлення із судовою повісткою з відміткою про те, що адресат не проживає за вказаною адресою, що відповідно до приписів статей 130, 272, 372 ЦПК України не є перешкодою для апеляційного розгляду справи.
Враховуючи наведені обставини, колегія суддів прийняла рішення про можливість розгляду справи за відсутності учасників справи, які не з`явилися у судове засідання.

Висновки апеляційного суду за наслідками розгляду апеляційних скарг

Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Заслухавши суддю-доповідача, осіб, які з`явилися в судове засідання, перевіривши матеріали справи та доводи викладені в апеляційних скаргах, колегія суддів приходить до наступних висновків.

Щодо витребування спірного майна

Положеннями ст.41 Конституції України, ст.ст. 386, 381 ЦК України передбачено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності.
               Відповідно до ст.317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном.
               Згідно ч.ч.1,2 ст.319 ЦК України власник володіє, користується та розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.
               Статтею 321 ЦК України передбачено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.
Згідно ст. 387 ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 15 травня 2019 року у справі № 522/7636/14-ц (провадження № 14-636цс18) вказано, що «за змістом статті 388 ЦК України майно, яке вибуло з володіння власника на підставі рішення суду, ухваленого щодо цього майна, але надалі скасованого, вважається таким, що вибуло з володіння власника поза його волею. Саме такий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 24 червня 2015 року (провадження № 6-251цс15). Цей висновок також був неодноразово підтриманий і Великою Палатою Верховного Суду, зокрема у постановах від 05 грудня 2018 року (провадження № 14-247цс18 та № 14-179цс18)».
       За таких обставин, враховуючи, що рішенням Апеляційного суду Херсонської області від 03.03.2014 року скасовано рішення Суворовського районного суду м. Херсона від 26.02.2007 року яким за  ОСОБА_9   визнано право власності на спірне нежиле приміщення площею 18,4 кв.м, та ухвалено нове, яким в задоволенні позову ОСОБА_3 відмовлено, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що спірне майно вибуло з володіння позивачів поза їх волею, отже позовні вимоги в частині витребування спірного нерухомого майна з володіння відповідача ОСОБА_4 , який є останнім його набувачем на користь власника спірного майна, яким на час звернення до суду є позивач ОСОБА_1 , та скасування рішення про державну реєстрацію речових прав ОСОБА_4 на спірне нежиле приміщення підлягають задоволенню.
       У пунктах 142, 146, 147 постанови Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16-ц (провадження № 14-208цс18) зроблено висновок, що «метою віндикаційного позову є забезпечення введення власника у володіння майном, якого він був незаконно позбавлений. У випадку позбавлення власника володіння нерухомим майном означене введення полягає у внесенні запису про державну реєстрацію за власником права власності на нерухоме майно (принцип реєстраційного підтвердження володіння нерухомістю). Задоволення вимоги про витребування нерухомого майна з незаконного володіння особи, за якою воно зареєстроване на праві власності, відповідає речово-правовому характеру віндикаційного позову та призводить до ефективного захисту прав власника. У тих випадках, коли має бути застосована вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння, вимога власника про визнання права власності чи інші його вимоги, спрямовані на уникнення застосування приписів статей 387 і 388 ЦК України, є неефективними. Власник з дотриманням вимог статей 387 і 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача. Для такого витребування оспорювання наступних рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування, договорів, інших правочинів щодо спірного майна і документів, що посвідчують відповідне право, не є ефективним способом захисту права власника».
       З огляду на наведене вище, колегія суддів відхиляє доводи апеляційної скарги ОСОБА_2 та ОСОБА_1 в частині незгоди з рішенням суду першої інстанції про відмову в задоволенні позовних вимог щодо визнання недійсними правочинів відчуження спірного нежитлового приміщення, оскільки належним способом захисту порушеного права позивачів є саме витребування майна у останнього набувача, а визнання недійсними договорів, сторонами яких позивачі не були не є ефективним способом захисту їх інтересів у виниклих правовідносинах. 
       З цих же підстав колегія суддів відхиляє доводи апеляційної скарги ОСОБА_3 , які зводяться до того, що позивачі повинні були подати негаторний позов до відповідача ОСОБА_4 , оскільки вони фактично не були позбавлені володіння спірним майном. Колегія суддів зауважує, що сторонами у справі не заперечувалася та обставина, що на момент розгляду справи, нежитлове приміщення площею 18,4 кв.м за адресою: АДРЕСА_1 фізично існує в одному примірнику та знаходиться у володінні ОСОБА_4 , а, отже, подання саме віндикаційного позову є належним способом захисту для неволодіючого власника. Посилання апелянта на те, що ОСОБА_2 та ОСОБА_1 не набули права власності на спірне приміщення спростовуються доказами, дослідженими судом першої інстанції, зокрема судовим рішенням (т.1 а.с.15-16), що набрало законної сили, за обставинами якого встановлено, що спірне приміщення неправомірно вибуло з володіння позивача ОСОБА_2 , який є його власником на підставі договору купівлі-продажу підвалу площею 40,3 кв.м, та після продажу його частини площею 21,9 кв.м. Частина, що залишилась саме і є спірним нежитловим приміщенням площею 18,4 кв.м, про що 26.09.2005 року було внесено запис в реєстр прав власності на нерухоме майно.

       Щодо визнання недійсним договору іпотеки від 12.12.2013 року

       Відмовляючи в задоволенні позовних вимог в частині визнання недійсним договору іпотеки спірного майна та скасування запису про обтяження майна, суд першої інстанції зазначив, що позивач ОСОБА_1 набула права власності на нежитлові приміщення підвалу площею 18,4 кв.м на підставі договору дарування від 15.12.2014 року, а тому договір іпотеки не стосується цього майна та не порушує прав позивачів.
       Колегія суддів не погоджується з таким висновком суду з наступних підстав.
       Згідно з частиною першою статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Відповідно до статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.
Частинами першою, третьою статті 215 ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).
Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у пункті 5 постанови від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» відповідно до статей 215 та 216 ЦК України вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним та про застосування наслідків його недійсності, а також вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину.
Стаття 15 ЦК України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.
Відтак, зазначена норма визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорене право чи цивільний інтерес.
Відповідно до абзацу 2 частини першої статті 1 Закону України «Про іпотеку» іпотека - вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.
Згідно з частиною першою статті 5 Закону України «Про іпотеку» предметом іпотеки можуть бути один або декілька об`єктів нерухомого майна за таких умов: нерухоме майно належить іпотекодавцю на праві власності або на праві господарського відання, якщо іпотекодавцем є державне або комунальне підприємство, установа чи організація; нерухоме майно може бути відчужене іпотекодавцем і на нього відповідно до законодавства може бути звернене стягнення; нерухоме майно зареєстроване у встановленому законом порядку як окремий виділений у натурі об`єкт права власності, якщо інше не встановлено цим Законом.
Таким чином, відсутність хоча б однієї з указаних ознак є підставою для визнання договору іпотеки недійсним.
У постановах Верховного Суду України від 10 червня 2015 року у справі № 6-449цс15 та від 24 червня 2015 року у справі № 3-231гс15 викладено правовий висновок про те, що якщо судовий акт скасовано, то він не породжує жодних правових наслідків з моменту його ухвалення.
Відповідно до пункту 1 частини першої статті 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (далі - державна реєстрація прав) -офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.
Згідно з частиною другою статті 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» у разі скасування на підставі рішення суду рішення про державну реєстрацію прав, документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування записів про проведену державну реєстрацію прав, а також у випадку, передбаченому підпунктом «а» пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону, до Державного реєстру прав вноситься запис про скасування державної реєстрації прав. У разі скасування судом документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав до 01 січня 2013 року, або скасування записів про державну реєстрацію прав, інформація про які відсутня в Державному реєстрі прав, запис про державну реєстрацію прав вноситься до Державного реєстру прав та скасовується.
Відповідно до пункту 3 частини першої статті 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» заявником є власник, інший правонабувач, сторона правочину, у яких виникло речове право, або уповноважені ними особи - у разі подання документів для проведення державної реєстрації набуття, зміни або припинення права власності та інших речових прав.
Для внесення записів про скасування державної реєстрації прав заявник подає органу державної реєстрації прав або нотаріусу, заяву та рішення суду, що набрало законної сили.
Водночас згідно з пунктом 2 частини першої статті 24 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» у державній реєстрації прав та їх обтяжень може бути відмовлено, зокрема у разі, якщо заява про скасування державної реєстрації прав подана неналежною особою.
З матеріалів справи вбачається, що відповідно до інформації з Державних реєстрів наявний запис про обтяження нерухомого майна, власником якого є ОСОБА_4 , а саме нежитлового приміщення площею 18,4 кв.м., розташованого в цокольному поверсі будинку АДРЕСА_1 (номер запису про право власності № 3155105, індексний номер рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень 7414931 від 30.10.2013 року). Підставою для вчинення такого запису став укладений 20.12.2013 між ОСОБА_4 та ОСОБА_5 договір іпотеки, посвідчений приватним нотаріусом Херсонського міського нотаріального округу Новіковою Л.В., за умовами якого нежитлове приміщення загальною площею 18,4 кв.м., розташоване в будинку АДРЕСА_1 передано в іпотеку ОСОБА_5 з реєстрацією у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно відповідних обтяжень (т.1 а.с. 20-21).
Тобто ОСОБА_4 передав  ОСОБА_5 в іпотеку спірне майно, не маючи на це законного права, оскільки перед цим він набув право власності на зазначене нежитлове приміщення на підставі договору дарування, якому передувало судове рішення про визнання права власності на майно, скасоване в подальшому як незаконне, яке не породжує жодних правових наслідків, що в сукупності свідчить про не набуття ОСОБА_4 статусу власника нерухомого майна, яке було предметом іпотеки.
Таким чином, в даному випадку відсутня обов`язкова умова для дійсності договору іпотеки - підтвердження іпотекодавцем в майбутньому права на набуте ним у власність нерухоме майно.
За таких обставин колегія суддів приходить до висновку, що відсутність права власності на майно, передане в іпотеку, свідчить про невідповідність оспорюваного договору вимогам частини першої статті 203 ЦК України, і відповідно до частин першої та третьої статті 215 цього Кодексу є підставою для визнання такого правочину - договору іпотеки від 20 грудня 2013 року - недійсним з моменту його укладення.
До такого ж правового висновку дійшов Верховний Суд при розгляді цивільної справи № 265/7986/15-цвід 24.12.2019 року за подібних обставин.
При цьому колегія суддів не приймає до уваги доводи апеляційних скарг та посилання суду першої інстанції на ту обставину, що позивачка ОСОБА_1 є власником спірного нежитлового приміщення на підставі договору дарування від 15.12.2014 року, в якому нерухоме майно має інший реєстраційний номер і тому іпотека не порушує її прав, оскільки колегію суддів уже зазначалося, що на момент розгляду справи, нежитлове приміщення площею 18,4 кв.м за адресою: АДРЕСА_1 знаходилося у фактичному володінні ОСОБА_4 і не мало аналогів, розташованих за тією ж адресою.
Враховуючи те, що позивачі не є сторонами оспорюваного правочину, а отже, в розумінні пункту 3 частини першої статті 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» не наділені правами заявника на подання заяви про скасування запису в Державному реєстрі іпотек щодо укладення договору іпотеки та запису про заборону відчуження об`єктів нерухомого майна, колегія суддів приходить до висновку, що в даному випадку ефективним способом захисту порушеного цивільного інтересу позивачів є скасування такого запису, враховуючи, що саме такий спосіб просили застосувати позивачі.
Разом з тим, колегія суддів звертає увагу, що сторонами в цивільному процесі є позивач і відповідач. Позивачем і відповідачем можуть бути фізичні і юридичні особи, а також держава (стаття 48 ЦПК України).
У постанові Великої Палати Верховного Суду 01 квітня 2020 року в справі № 520/13067/17 (провадження № 14-397цс19) зроблено висновок, що «зміст і характер відносин між учасниками справи, встановлені судами попередніх інстанцій обставини справи підтверджують, що спір у позивачки є саме з ТзОВ «Кей-Колект» з приводу порушення ним права власності позивачки на квартиру внаслідок дій ТзОВ «Кей-Колект» щодо реєстрації за ним такого права. Фізична особа, яка досягла повноліття, у цивільному процесі може бути стороною саме як така особа, а не як нотаріус, державний реєстратор тощо. Отже позовна вимога про визнання незаконною та скасування державної реєстрації права власності на квартиру не може бути звернена до приватного нотаріуса, яку позивачка визначила співвідповідачем. Державний реєстратор, зокрема і приватний нотаріус, зобов`язаний виконати рішення суду щодо скасування державної реєстрації речового права або його обтяження незалежно від того, чи був цей реєстратор залучений до участі у справі третьою особою, яка не заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору, чи не був залучений. Встановивши, що позов заявлений до неналежного відповідача та відсутні визначені процесуальним законом підстави для заміни неналежного відповідача належним, суд відмовляє у позові до такого відповідача (див. постанови Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц (пункт 40), від 21 листопада 2018 року у справі № 127/93/17-ц (пункт 50), від 12 грудня 2018 року у справі № 570/3439/16-ц (пункт 37, 54), від 12 грудня 2018 року у справі № 372/51/16-ц (пункт 31.10), від 30 січня 2019 року у справі № 552/6381/17 (пункт 39)».
У даній справі, що переглядається, зміст і характер відносин між учасниками справи підтверджують, що спір у позивачів виник саме з ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 з приводу порушення права власності на нежитлове приміщення внаслідок реєстрації права іпотеки на спірне майно. З урахуванням того, що ОСОБА_2 та ОСОБА_1 заявили позов також до неналежного співвідповідача-приватного нотаріуса, в задоволенні позову до зазначеного відповідача слід відмовити з підстав, викладених в мотивувальній частині постанови.

На підставі пп.3, 4 ст.376 ЦПК України, рішення суду першої інстанції в частині вирішення позовних вимог про визнання недійсним договору іпотеки та скасування запису про обтяження підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про часткове задоволення позовних вимог.
Інші доводи апеляційних скарг ОСОБА_3 та ОСОБА_4 зводяться до незгоди з висновками суду. Докази та обставини, на які посилаються апелянти в апеляційних скаргах, були предметом дослідження суду попередньої інстанції та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановленні судом були дотримані норми процесуального права.

Враховуючи часткове скасування рішення місцевого суду та  ухвалення в зв`язку з цим нового рішення, відповідно до ст.141 ЦПК України слід змінити і розподіл судових витрат. Оскільки позов частково підлягає до задоволення, судові витрати покладаються на відповідачів. Тому підлягають стягненню на користь позивачів понесені ними судові витрати у вигляді оплати судового збору за подання апеляційної скарги у розмірі 2480, 40 грн пропорційно з відповідачів ОСОБА_4 , ОСОБА_10 по 1240, 20 грн з кожного.

Керуючись статтями 367, 374, 376, 382-384 ЦПК України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційні скарги ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , від імені якого діє адвокат Гілін Євген Олександрович залишити без задоволення.
Апеляційну скаргу  ОСОБА_2  та ОСОБА_1 задовольнити частково.
Рішення Херсонського міського суду Херсонської області від 17 лютого 2021 року в частині вирішення позовних вимог про визнання недійсним договору іпотеки та скасування запису про обтяження скасувати, ухвалити в цій частині нове судове рішення, яким позовні вимоги ОСОБА_2  та ОСОБА_1 задовольнити частково.
Визнати недійсним договір іпотеки, укладений 20.12. 2013 року між  ОСОБА_4  та ОСОБА_5 , посвідчений приватним нотаріусом Херсонського міського нотаріального округу Новіковою Л.В., згідно якого передано в іпотеку нежитлове приміщення загальною площею 18,4кв.м., яке розташоване за адресою:  АДРЕСА_1 ;  скасувати в Державному реєстрі запис про державну реєстрацію обтяження- накладення заборони відчуження нежитлового приміщення площею 18,4 кв.м., розташованого у будинку АДРЕСА_1 , внесений на підставі договору іпотеки від 20.12.2013 року.
В іншій частині зазначене рішення суду залишити без змін.
Стягнути з  ОСОБА_3 ,  ОСОБА_4 на користь ОСОБА_2  та ОСОБА_1 2480, 40 грн. судових витрат по оплаті судового збору за подання апеляційної скарги, по 1240, 20 грн. з кожного.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена до Верховного Суду шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення, у випадках, визначених п.п. а-г, п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України.

Повний текст постанови складений 27.05.2021 року.

Головуючий С.В. Радченко

Судді І.В. Вейтас

О.А. Кузнєцова