Постанова
Іменем України                                       
09 червня 2021 року
м. Київ
справа № 553/3090/17
провадження № 61-5022св21
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючого - Синельникова Є. В. (суддя-доповідач),
суддів: Білоконь О. В., Осіяна О. М., Сакари Н. Ю., Шиповича В. В.,
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідач -  ОСОБА_2 , 
третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача, - Подільська районна у місті Полтаві рада,
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу  ОСОБА_1 та його представника ОСОБА_3 на рішення Ленінського районного суду м. Полтави, у складі судді Крючко Н. І., від 15 вересня 2020 року та постанову Полтавського апеляційного суду, у складі колегії суддів: Одринської Т. В.,               Бондаревської С. М., Пікуля В. П., від 25 лютого 2021 року.
 
Короткий зміст позовних вимог
У листопаді 2017 року  ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача, - Подільська районна у місті Полтаві рада, про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою.
Свої вимоги позивач мотивував тим, що він є власником 12/25 частин садиби по АДРЕСА_1 . Земельна ділянка під домоволодінням позивача та відповідача перебуває у спільному користуванні з частками - 12/25 та 13/25 відповідно. Рішенням Ленінського районного народного суду м. Полтави від 04 березня 1988 року було визначено порядок користування земельною ділянкою по фактичному користуванню - ОСОБА_2 земельну ділянку площею 280 кв. м,             а йому земельну ділянку площею 270 кв. м. 
Вказував, що відповідач самовільно захопив та користується частиною земельної ділянки площею 10,8 кв. м, що належить йому на праві приватної власності, самовільно встановив межі, що не відповідають встановленому порядку користуванню земельною ділянкою. 
ОСОБА_1 зазначав, що висновком експертного земельно-технічного дослідження № 1553 від 25 жовтня 2017 року встановлено, що площа фактичного користування його земельної ділянки складає 259,2 кв. м,             а ОСОБА_2 - 290,8 кв. м. Площа земельної ділянки відповідача збільшилася на 10,8 кв. м, що призвело до зменшення площі його земельної ділянки. Експерт дійшов висновку, що фактичний порядок користування земельною ділянкою між співвласниками не відповідає порядку користування, встановленому рішенням Ленінського районного народного суду м. Полтави від 04 березня 1988 року. Експертом запропоновано варіант визначення порядку користування земельною ділянкою у відповідності до схеми розподілу згідно висновку технічної експертизи від 15 грудня        1987 року. 
Позивач вважав, що фактичний порядок користування земельною ділянкою, що склався між сторонами, не відповідає висновку технічної експертизи від 15 грудня 1987 року та рішенню Ленінського районного народного суду м. Полтави від 04 березня 1988 року, внаслідок чого йому створені істотні перешкоди у користуванні належною земельною ділянкою, порушено його права та законні інтереси, як власника землі.
Із урахуванням зазначеного позивач просив позов задовольнити, усунути перешкоди у користуванні земельною ділянкою, що розташована по             АДРЕСА_1 , шляхом зобов`язання ОСОБА_2 відновити межі земельної ділянки відповідно до рішення Ленінського районного народного суду м. Полтави від 04 березня 1988 року.
Короткий зміст рішення суду першої інстанції
Рішенням Ленінського районного суду м. Полтави від 15 вересня 2020 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.
Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що рішенням Апеляційного суду Полтавської області від 14 травня 2013 року у справі № 1616/2911/2012 здійснено поділ в натурі домоволодіння, розташованого по АДРЕСА_1 , відповідно до фактичного користування, між сторонами. Відповідачем вказане рішення суду виконано шляхом реєстрації права на нерухоме майно у відповідних органах та оформлено право власності на самостійний об`єкт нерухомості з присвоєнням нової адреси. Позивачем не зареєстроване право власності на окрему одиницю нерухомого майна, частини домоволодіння. Окрім того, факт вчинення відповідачем перешкод у користуванні земельною ділянкою позивачем, в установленому законом порядку, належними і допустимими доказами не доведений.
Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції
Постановою Полтавського апеляційного суду від 25 лютого 2021 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення, а рішення Ленінського районного суду м. Полтави від 15 вересня 2020 року - без змін.
Постанова апеляційного суду мотивована тим, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що порядок користування спірною земельною ділянкою не може бути встановлений між сторонами у справі, оскільки позивачем не зареєстроване право власності на окрему одиницю нерухомого майна - частину домоволодіння. Окрім того, експертом у висновку додаткової земельно-технічної експертизи № 2061 від 09 грудня 2019 року наведені протилежні висновки тим, що зазначені у висновку земельно-технічної експертизи № 2208 від 18 березня 2019 року, а тому суд першої інстанції обґрунтовано визнав їх неналежними доказами з огляду на їх суперечливість як між собою, так і по відношенню до матеріалів справи й зібраних доказів. Позивачем не доведений факт вчинення відповідачем перешкод у користуванні земельною ділянкою.
Короткий зміст вимог касаційної скарги та її доводи
ОСОБА_1 та його представник ОСОБА_3 подали до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій просять скасувати рішення Ленінського районного суду м. Полтави від 15 вересня 2020 року та постанову Полтавського апеляційного суду від 25 лютого 2021 року і ухвалити нове судове рішення про задоволення позову.
Підставами касаційного оскарження вказаних судових рішень заявники зазначають неправильне застосування судами норм матеріального 
і порушення норм процесуального права, посилаючись на те, що суди             в оскаржуваних судових рішеннях застосували норми права без урахування висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду від 18 квітня 2018 року                     у справі № 753/11000/14-ц, від 05 лютого 2020 року                                               у справі № 686/15301/15-ц та від 30 квітня 2020 року                                                    у справі № 234/13165/17 (пункт 1 частини другої статті 389 Цивільного процесуального кодексу України).
Заявники вказують також на відсутність висновку Верховного Суду щодо 
питання застосування норм права у подібних правовідносинах 
(пункт 3 частини другої статті 389 ЦПК України) при дослідженні судом висновків експертів та порушення судами норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, внаслідок неналежного дослідження судом зібраних у справі доказів (пункт 4 частини другої статті 389 ЦПК України).
Заявники стверджують, що площа земельної ділянки ОСОБА_1 фактично зменшилася на 14 кв. м, а площа земельної ділянки                      ОСОБА_2 збільшилася на 11 кв. м в порівнянні з площами, які виділялися співвласниками домоволодіння рішенням Ленінського районного суду м. Полтави від 04 березня 1988 року. Вважають, що висновки експерта не суперечать один одному, а навпаки, висновок за наслідками додаткового експертного дослідження тільки уточнює та роз`яснює аспекти, які не були дослідженні під час первісного дослідження. При вирішенні спору судами не було надано належної оцінки доказам, які мають суттєве значення для її правильного вирішення. Суди також послалися на судові рішення, які були скасовані постановою Верховного Суду від 14 листопада 2019 року у справі № 553/3520/15-а, а провадження у справі закрито. Заявники посилаються на те, що під час розгляду справи у суді першої інстанції завчасно на адресу суду було направлено клопотання про відкладення розгляду справи у зв`язку із неможливістю прибути у судове засідання представника позивача, однак суд безпідставно відхилив вказане клопотання, пославшись на затягування розгляду справи.
Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції
Ухвалою Верховного Суду від 05 квітня 2021 року відкрито касаційне провадження у справі.
Ухвалою Верховного Суду від 27 травня 2021 року справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача, - Подільська районна у місті Полтаві рада, про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою призначено до судового розгляду колегією у складі п`яти суддів у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи.
Доводи особи, яка подала відзив на касаційну скаргу
У поданому відзиві на касаційну скаргу ОСОБА_2 посилається на те,  що суди дійшли правильного та обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позовних вимог, а доводи касаційної скарги не спростовують правильних висновків судів попередніх інстанцій. Вказує, що суд першої інстанції об`єктивно не задовольнив клопотання представника позивача про перенесення розгляду справи, враховуючи розумні строки розгляду справи, а також те, що позов було подано, ще у 2017 році. Позивач затягував судовий розгляд справи, зловживав своїми процесуальними правами.
У поданій відповіді на відзив  ОСОБА_1 та його представник             ОСОБА_3 посилаються на те, що відповідач не навів належних контраргументів на доводи касаційної скарги, які б свідчили про помилковість тверджень позивача щодо наявності підстав для скасування судових рішень.

Фактичні обставини справи, встановлені судами
Позивач ОСОБА_1 є власником 12/25 частин садиби по АДРЕСА_1 , у відповідності до свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 02 квітня 1998 року.
Відповідно до рішення виконкому Ленінської районної ради депутатів трудящих м. Полтави № 329 від 25 жовтня 1955 року проведено відвід садибної ділянки по АДРЕСА_1 , загальною площею 550 кв. м, під індивідуальне житлове будівництво забудовнику ОСОБА_4 .
Згідно договору купівлі-продажу від 13 жовтня 1982 року відповідач ОСОБА_2 придбав у ОСОБА_4 13/25 частин будинку з частиною надвірних будівель, що знаходяться по АДРЕСА_1 на земельній ділянці, площею 550 кв. м, та складається в цілому з будинку літ. «А-1», загальною жилою площею 41,70 кв. м, сараїв «Б», «Д», уборної «Г», «д 1» та огорожі «№1». 
У відповідності до вказаного договору в користування відповідача за договором перейшли: кімната 2-5 площею 15,6 кв. м, кімната 2-4        площею 3,3 кв. м, кухня 2-3 площею 6,0 кв. м, веранда ІІІ площею 6,5 кв. м, кладова ІV площею 1,4 кв. м, сарай «Б», уборна «Г». В загальному користуванні огорожа № 1. 
Зазначений правоустановчий документ зареєстровано 18 жовтня 1982 року у Полтавському міському бюро технічної інвентаризації за № 73 у реєстровій книзі № 60.
У відповідності до технічної експертизи від 15 грудня 1987 року визначено порядок користування земельною ділянкою, з урахуванням того, що домоволодіння перебуває у спільній частковій власності.
Згідно рішення Апеляційного суду Полтавської області від 14 травня        2013 року у справі № 1616/2911/2012 здійснено поділ в натурі домоволодіння, розташованого по АДРЕСА_1 , відповідно до фактичного користування між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 . 
Рішення Апеляційного суду Полтавської області від 14 травня 2013 року виконано, здійснено поділ в натурі домоволодіння відповідно до фактичного користування, в результаті чого відповідач ОСОБА_2 має у своїй власності окреме нерухоме майно, якому присвоєно окрему адресу: АДРЕСА_1 . Позивачем право власності на виділену йому частину домоволодіння не зареєстровано.
Судами встановлено, що земельна ділянка між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 фактично розподілена, кожен з власників будинків користується відповідною частиною земельної ділянки, яка огороджена.
У відповідності до довідки управління Держгеокадастру у м. Полтаві Полтавської області від 20 січня 2016 року у користуванні ОСОБА_2 перебуває земельна ділянка площею 338 кв. м, збільшення земельної ділянки відбулось за рахунок земель комунальної власності (землі запасу).
Відповідно до даних, що містяться у правоустановчих документах сторін, домоволодіння розташоване на земельній ділянці загальною площею        550 кв. м, яка відповідно до довідки ПП ПБТІ «Інвентаризатор» № 4973               від 07 березня 2013 року виділена на підставі рішення Ленінського районної ради народних депутатів трудящих № 387 від 20 грудня 1955 року, за домоволодінням рахується також надлишок землі площею 50 кв. м.
Порядок користування земельною ділянкою площею 550 кв. м визначено рішенням Ленінського районного суду м. Полтави від 04 березня 1988 року, яким ОСОБА_1 виділено в користування земельну ділянку площею 270 кв. м, яка на схемі варіанту № 1 висновку технічної експертизи                 від 15 грудня 1987 року зафарбована синім кольором, а ОСОБА_2 земельну ділянку площею 280 кв. м, яка на схемі варіанту № 1 висновку технічної експертизи від 15 грудня 1987 року зафарбована зеленим кольором.
Судами встановлено, що зазначене рішення суду було виконано сторонами, порядок користування земельною ділянкою встановлений на місцевості, та ці обставини визнавались сторонами.
Рішенням Ленінського районного суду м. Полтави від 02 квітня 2014 року встановлено, що за домоволодінням закріплено земельну ділянку площею 550 кв. м, порядок користування даною земельною ділянкою визначений рішенням Ленінського районного суду м. Полтави від 04 березня 1988 року, при цьому на час розгляду справи розмір земельної ділянки збільшений та становить 626 кв. м.
Згідно висновку судової земельно-технічної експертизи № 1051                          від 30 грудня 2013 року, виконаного судовим експертом Полтавського відділення Харківського науково-дослідного інституту судових експертизім. засл. проф. Бокаріуса, площа земельної ділянки становить 626 кв. м,           у користуванні ОСОБА_2 перебуває частина цієї ділянки площею            335,1 кв. м, у ОСОБА_1 - площею 290,9 кв. м. Зазначеним висновком експерта визначено, що площа земельної ділянки, якою користується кожен із співвласників домоволодіння, збільшилася порівняно з площею земельної ділянки, яка виділялась у користування рішенням Ленінського районного суду м. Полтави від 04 березня 1988 року. У висновку експерта зазначено, що межі земельних ділянок не змінювалися, позаяк вона з трьох сторін обмежена територіями інших домоволодінь, розбіжності у розмірі земельної ділянки можуть бути пов`язані виключно з більш точними замірами, ніж це робилось в 1988 році. За даним домоволодінням тривалий час рахувались надлишки земельної ділянки площею 50 кв. м.
У відповідності до висновку судової земельно-технічної експертизи № 2208                     від 18 березня 2019 року згідно кадастрового плану, виконаного                     ФОП ОСОБА_5 у 2019 році, у фактичному користуванні співвласників домоволодіння знаходиться земельна ділянка площею 547 кв. м, що                       на 3 кв. м менше площі, яка виділялася рішенням Ленінського райнарсуду м. Полтави від 04 березня 1988 року.
З 547 кв. м. земельної ділянки, у фактичному користуванні ОСОБА_1 знаходиться земельна ділянка площею 256 кв. м, у фактичному користуванні ОСОБА_2 знаходиться земельна ділянка                    площею 291 кв. м (додаток № 5).
У вказаному висновку зазначено, що фактичний порядок користування земельною ділянкою не відповідає порядку користування, що встановлений рішенням Ленінського районного суду м. Полтави від 04 березня 1988 року. Не відповідність полягає в тому, що площа земельної ділянки           ОСОБА_1 зменшилася на 14,0 кв. м, а площа земельної ділянки ОСОБА_2 збільшилася на 11,0 кв. м.
Експертом вказано, що запропонувати варіанти розподілу земельної ділянки, яка розташована у АДРЕСА_1 , загальною площею 550 кв. м, у відповідності до порядку користування, встановленому рішенням Ленінського районного суду м. Полтави                       від 04 березня 1988 року, неможливо.
Виходячи з фактичної забудови та площі земельної ділянки, враховуючи вимоги пункту 6.1.41 ДБН Б2.2-12:2018, на розгляд суду запропоновано варіант порядку користування земельною ділянкою по АДРЕСА_1 з максимально наближеними площами земельних ділянок, що зазначені в рішенні Ленінського районного суду м. Полтави           від 04 березня 1988 року (додаток № 6).
У висновку додаткової земельно-технічної експертизи № 2061 від 09 грудня 2019 року, наданому тим же експертом, зазначено, що площа земельної ділянки ОСОБА_1 зменшилася на 14 кв. м, а площа земельної ділянки ОСОБА_2 збільшилася на 11,0 кв. м, в порівнянні з площами, які виділялися співвласникам домоволодіння рішення Ленінського районного суду м. Полтави від 04 березня 1988 року, в результаті наступного:
- внаслідок невідповідності фактичної лінії розподілу земельної ділянки ОСОБА_1 та ОСОБА_2 з лінією розподілу цієї земельної ділянки відповідно до схеми до варіанту № 1 «Заключення технічної експертизи від 15 грудня 1987 року»;
- по причині зміни конфігурації фактичної лінії межі земельної ділянки зі сторони проїзду;
- внаслідок складання кадастрового плану земельної ділянки із застосуванням точних методів вимірювання земельних ділянок співвласників домоволодіння та використання спеціальних приладів при визначенні фактичних розмірів меж та площ земельних ділянок, порівняно з кресленням схеми до варіанту №1 «Заключення технічної експертизи»             від 15 грудня 1987 року.
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши доводи касаційної скарги та матеріали справи, колегія суддів дійшла наступних висновків.
Частиною третьою статті 3 Цивільного процесуального кодексу України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Згідно з положеннями пунктів 1, 4 частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права, якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.
Відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції. 
Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Частиною першою статті 15 Цивільного кодексу України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
За змістом частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (стаття 5 ЦПК України).
Стаття 41 Конституції України гарантує, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Громадяни для задоволення своїх потреб можуть користуватися об`єктами права державної та комунальної власності відповідно до закону. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.
Відповідно до статті 55 Конституції України права та свободи людини й громадянина захищаються судом.
Згідно з частиною третьою статті 13 Конституції України власність зобов`язує, вона не повинна використовуватись на шкоду людині, суспільству.
Відповідно до статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Власник не може використовувати право власності на шкоду правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію та природні якості землі.
Стаття 358 ЦК України визначає, що право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації. Якщо договір між співвласниками про порядок володіння та користування спільним майном відповідно до їхніх часток у праві спільної часткової власності посвідчений нотаріально, він є обов`язковим і для особи, яка придбає згодом частку в праві спільної часткової власності на це майно.
Статтею 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.
Згідно зі статтею 88 Земельного кодексу України володіння, користування та розпорядження земельною ділянкою, що перебуває в спільній частковій власності, здійснюються за згодою всіх співвласників згідно з договором, а у разі недосягнення згоди - у судовому порядку.
Учасник спільної часткової власності має право вимагати виділення належної йому частки із складу земельної ділянки як окремо, так і разом з іншими учасниками, які вимагають виділення, а у разі неможливості виділення частки - вимагати відповідної компенсації.
Учасник спільної часткової власності на земельну ділянку має право на отримання в його володіння, користування частини спільної земельної ділянки, що відповідає розміру належної йому частки.
Відповідно до статті 103 ЗК України власники та землекористувачі земельних ділянок повинні обирати такі способи використання земельних ділянок відповідно до їх цільового призначення, при яких власникам, землекористувачам сусідніх земельних ділянок завдається найменше незручностей (затінення, задимлення, неприємні запахи, шумове забруднення тощо).
Власники та землекористувачі земельних ділянок зобов`язані не використовувати земельні ділянки способами, які не дозволяють власникам, землекористувачам сусідніх земельних ділянок використовувати їх за цільовим призначенням (неприпустимий вплив).
До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення. Якщо жилий будинок, будівля або споруда розміщені на земельній ділянці, що перебуває у користуванні, то в разі набуття права власності на ці об`єкти до набувача переходить право користування земельною ділянкою, на якій вони розміщені, на тих самих умовах і в тому ж обсязі, що були у попереднього землекористувача (частини перша-друга статті 120 ЗК України).
Відповідно до статті 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень - це офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.
Відповідно до статей 12, 81ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.
Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів)          (стаття 89 ЦПК України).
Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції, з висновками якого погодився й суд апеляційної інстанції, враховуючи вказані норми матеріального права, правильно встановивши фактичні обставини справи, які мають суттєве значення для її вирішення, дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог, оскільки порядок користування спірною земельною ділянкою між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 фактично визначений, кожен з власників будинків тривалий час користується відповідною частиною земельної ділянки, яка огороджена, а порушень прав позивача на користування земельною ділянкою, порядок користування якою за тривалі роки не змінювався, судами не встановлено. 
У відповідності до статті 110 ЦПК України висновок експерта для суду не має заздалегідь встановленої сили і оцінюється судом разом із іншими доказами за правилами, встановленими статтею 89 цього Кодексу.
При вирішенні спору судами попередніх інстанцій надано належну оцінку зазначеним вище експертним висновкам, складеним за результатами проведення земельно-технічних експертиз, враховано їх висновки, а також суперечності, наявні у таких висновках. За результатами оцінки доказів у справі, суди дійшли обґрунтованого висновку, що позивач не довів факт вчинення відповідачем дій, які б були спрямовані на створення позивачу перешкод у користуванні земельною ділянкою.
Суди звернули увагу, що позивач на підставі рішення Апеляційного суду Полтавської області від 14 травня 2013 року у справі № 1616/2911/2012 не зареєстрував право власності на окрему частину виділеного йому домоволодіння.
Вказаним обставинам надана належна оцінка судами попередніх інстанцій, а доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують.
Встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Це передбачено статтями 77, 78, 79, 80, 89, 367 ЦПК України. Суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів (постанова Великої Палата Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц, провадження № 14-446цс18).
Посилання судів попередніх інстанцій на постанову Ленінського районного суду міста Полтави від 17 липня 2017 року та ухвалу Харківського апеляційного адміністративного суду від 02 жовтня 2017 року у справі № 553/3520/15-а, які постановою Верховного Суду від 04 листопада                 2019 року скасовані із закриттям провадження у справі, не спростовують правильних висновків судів першої та апеляційної інстанції про відсутність підстав для задоволення позовних вимог з наведених вище мотивів.
При вирішенні спору судом першої інстанції надано належну оцінку поданому стороною позивача клопотанню про перенесення розгляду справи та обґрунтовано відмовлено у його задоволенні. Заявниками не наведено об`єктивних доводів щодо того, яким чином відмова у відкладенні розгляду справи вплинула на правильність вирішення спору по суті, враховуючи тривалий розгляд цієї справи (з листопада 2017 року).
Колегія суддів погоджується з висновками судів попередніх інстанцій, оскільки суди правильно застосували матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, та дійшли обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позовних вимог.
Висновки судів першої та апеляційної інстанції не суперечать висновкам Верховного Суду, які висловлені у постановах Верховного Суду від 18 квітня 2018 року у справі № 753/11000/14-ц, від 05 лютого 2020 року                                                      у справі № 686/15301/15-ц та від 30 квітня 2020 року                                                    у справі № 234/13165/17.
Частиною першою статті 410 ЦПК України визначено, що суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Керуючись статтями 400, 402, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу  ОСОБА_1 та його представника ОСОБА_3 залишити без задоволення.
Рішення Ленінського районного суду м. Полтави від 15 вересня 2020 року та постанову Полтавського апеляційного суду від 25 лютого 2021 року залишити без змін.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.
Головуючий              	Є. В. Синельников  	
Судді 	О. В. Білоконь   О. М. Осіян  	
 	Н. Ю. Сакара	
 	 	
 	В. В. Шипович