КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 
  
Апеляційне провадження                                                                                                                                                                  
№ 22-ц/824/5674/2021                                                                     

П О С Т А Н О В А
 
І М Е Н Е М     У К Р А Ї Н И
 
20 травня 2021 року                                                                        місто Київ
                                                                                                справа №758/6728/20                              
  
Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:   головуючого судді: Борисової О.В.
                     суддів: Ратнікової В.М., Левенця Б.Б.
                   
розглянув у порядку письмового провадження цивільну справу за апеляційною скаргою позивача ОСОБА_1 на рішення Подільського районного суду міста Києва від 02 грудня 2020 року, ухвалене під головуванням судді Ларіонової Н.М., у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: ОСОБА_3 про стягнення аліментів на дитину, -
     
                                               В С Т А Н О В И В:
 
У червні 2020 року позивач звернулася до Подільського районного суду міста Києва з позовом до відповідача, в якому просила стягнути з відповідача ОСОБА_2 на її користь аліменти на утримання малолітнього сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 у твердій грошовій сумі у розмірі 10000 грн. щомісячно, починаючи стягнення з дати подання позовної заяви і до повноліття дитини, з подальшою індексацією згідно з чинним законодавством. 
Також позивач просила стягнути з відповідача на свою користь витратипо оплаті юридичних послуг у розмірі 8300 грн.
В мотивування вимог посилалася на те, що з 06 серпня 2013 року вона перебувала з відповідачем у зареєстрованому шлюбі, який було розірвано рішенням Оболонського районного суду міста Києва від 03 грудня 2015 року.
Від даного шлюбу сторони мають сина ОСОБА_4 ,  ІНФОРМАЦІЯ_1 ,який має інвалідність з народження та проживає з позивачем.
Вказувала, що відповідач 4 роки не в повній мірі брав участь в утриманні дитини, останній не цікавиться станом життя дитини, не надає потрібну матеріальну допомогу, не виконує свої обов`язки з утримання дитини та не афішує свої доходи.
Зазначала, що їй важко самостійно утримувати сина, враховуючи необхідність підтримувати його стан здоров`я, одягати, готувати.
Рішенням Подільського районного суду міста Києва від 02 грудня 2020 року позов ОСОБА_1 задоволено частково.
Стягнуто з   ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліменти на утримання малолітнього сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 в розмірі 2000 грн., які підлягають індексації  відповідно до закону, щомісячно, починаючи з 15 червня 2020 року і до досягнення дитиною повноліття.
Стягнути з   ОСОБА_2 в дохід держави судовий збір в розмірі 840,80грн.
Допущенонегайне виконання рішення суду в частині стягнення аліментів у межах платежу за один місяць.
Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції позивач ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального і порушення норм процесуального права, неповне з'ясування судом обставин справи, просила рішення змінити, виклавши абзац другий резолютивної частини рішення в наступній редакції:
стягнути з ОСОБА_2 на її користь аліменти на утримання малолітнього сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 в розмірі 10000 грн., які підлягають індексації відповідно до закону, щомісячно, починаючи з 15 червня 2020 року і до досягнення дитиною повноліття.
На обґрунтування доводів апеляційної скарги посилалася на те, що частково задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з часткового визнання відповідачем позову у розмірі 2000 грн.
Вказувала, що суд першої інстанції не врахував, що виховування дитини одним із батьків, коли інший проживає окремо, створює додаткове навантаження по догляду та вихованню дитини, у зв`язку із чим певним чином з`являється дисбаланс між зусиллями, які мають прикладати обоє батьків для розвитку дитини таким чином, що тягар здебільшого лягає лише на одного.
Зазначала, що визначений судом першої інстанції розмір аліментів не забезпечує основні і всі потреби дитини для її всебічного розвитку, у зв`язку з цим весь тягар утримання дитини інваліда лягає лише на одного, на матір.
Посилалася на те, що дитина є інвалідом, яка не може обійтись без постійної сторонньої допомоги та догляду, тому згідно з медичним заключениям вона повинна постійно знаходитись біля дитини та здійснювати постійну допомогу, і для цього вона звільнена від роботи. 
Вказувала, що відповідач не платить аліменти, чим поставив в дуже скрутне становище дитину, однак суд цього не зрозумів і призначив таку суму аліментів, яка зовсім не обтяжлива для відповідача.
Зазначала, що для відповідача реальними можуть бути аліменти в розмірі 8000-10000 грн.
Посилалася на те, що суд першої інстанції безпідставно відмовив у стягненні правничих витрат.
05 квітня 2021 року відповідач подав до апеляційного суду відзив на апеляційну скаргу, в якому просив рішення суду залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення. Вказував на те, що сума аліментів, яку призначив суд першої інстанції є максимальна, яку він може сплачувати, враховуючи, що його заробітна плата становить 5200 грн., на яку він має утримувати свою сім'ю.
29 квітня 2021 року та 05 травня 2021 року від позивача надійшли додаткові пояснення.
У порядку ч.1 ст.369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірі прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи. 
Відповідно до ч.13 ст.7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться. 
Тому розгляд справи здійснюється без виклику сторін в порядку письмового провадження.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, з`ясувавши обставини справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.
Частиною 1 ст.367 ЦПК України визначено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Згідно з ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.
Задовольняючи частково позовні вимоги та стягуючи з ОСОБА_2 аліменти на утримання сина у розмірі 2000 грн., суд першої інстанції виходив з того, що вказаний розмір аліментів є доцільним, відповідає інтересам обох сторін та інтересам дитини та врахував, що відповідач має на утриманні ще одну малолітню дитину 2016 року народження від іншого шлюбу.
Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції з наступних підстав.  
Як вбачається з матеріалів справи, сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 06 серпня 2013 року, який було розірвано рішенням Оболонського районного суду міста Києва від 03 грудня 2015 року.
Від даного шлюбу сторони мають сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який проживає разом з матір`ю за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується копією акту від 11 березня 2016 року, складеного посадовими особами житлового органу КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Подільського району м.Києва». 
Дитина перебуває на утриманні позивача.
Як вбачається з наданих медичних документів, малолітній ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 є дитиною з інвалідністю з дитинства, має захворювання, періодично проходить обстеження та лікування.
Відповідач перебуває у шлюбі з ОСОБА_3 , від якого вони мають малолітнього сина ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , що підтверджується копією свідоцтва про народження від 18 жовтня 2016 року, виданого Оболонським РВ ДРАЦС в місті Києві, актовий запис №1943.
Відповідно до довідки про доходи від 12 жовтня 2020 року №03/20, виданої ФОП ОСОБА_6 , ОСОБА_2 працює на посаді водія автотранспортних засобів, його нарахована зарплата за період червень-серпень 2020 року становила 4800 грн., за вересень 2020 року - 5200 грн., з якої податок з доходів фізичних осіб - 836,0 грн.
З матеріалів справи вбачається, що відповідач у суді першої інстанції позовні вимоги визнав частково та не заперечував сплачувати аліменти на утримання сина в розмірі 2000 грн.
Статтею 51 Конституції України та статтею 180 СК України передбачено, що батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.
Відповідно до ст.8 Закону України від 26 квітня 2001 року №2402-ІІІ «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України
Згідно з ч.ч.1, 2 ст.27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789 ХІІ (78912) та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батько (-ки) або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.
Згідно з ст.141  СК України мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини.
Частиною 2 ст.150 СК України визначено, що батьки зобов`язані піклуватись про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. 
Згідно вимог ч.ч.1, 2 ст.155 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. 
Відповідно до ст.180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття, тобто, вони обидва повинні нести обов`язок належного забезпечення  своїй дитині належних умов для життя та гармонійного  розвитку.
Так, згідно з ч.3 ст.181 СК України, за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. 
Стаття 182 СК України визначає, що при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 3-1) наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; 3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення.
За змістом зазначених норм права будь-які витрати на утримання дітей мають визначатись за домовленістю між батьками або за рішенням суду. 
При цьому слід враховувати, що у разі спору суд має визначати не лише сам факт стягнення витрат, а також їх розмір. 
Отже,  спір щодо витрат на утримання дитини може містить незгоду між батьками, як щодо самого факту сплати аліментів так і щодо розміру аліментів, які сплачуються добровільно. 
Факт відсутності у батька або матері можливості надавати дитині відповідного розміру утримання не фігурує в переліку обставин, які враховуються судом при визначенні розмірів аліментів. Ця обставина не звільняє батьків від обов`язку по утриманню дитини. 
При цьому, частиною 2 статті 182 СК України визначено, що розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини.
Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.
Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів.
Відповідно до частини 3 вищезазначеної статті суд не обмежується розміром заробітку (доходу) платника аліментів у разі встановлення наявності у нього витрат, що перевищують його заробіток (дохід), і щодо яких таким платником аліментів не доведено джерело походження коштів для їх оплати.
Відповідно до статті 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» визначено у 2020 році прожитковий мінімум на дітей віком до 6 років: з 1 січня 2020 року - 1779 грн., з 01 липня - 1859 грн., з 01 грудня - 1921 грн.; дітей віком від 6 до 18 років: з 1 січня 2020 року - 2218 грн., з 01 липня - 2318 грн., з 1 грудня - 2395 грн.
Згідно з ст.7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2021 рік» визначено у 2021 році прожитковий мінімум на дітей віком від 6 до 18 років: з 01 січня - 2395 грн., з 01 липня - 2510 грн., з 01 грудня - 2618 грн.
Сімейний кодекс України передбачає підстави для визначення розміру аліментів, але не пов`язує їх виключно зі способом присудження. З огляду на відсутність імперативної заборони, розмір аліментів і спосіб стягнення аліментів може бути визначений судом з урахуванням фактичних обставин справи, які встановлені судом та на які посилався позивач. При цьому право застосування норми права належить виключно суду.
Оскільки з матеріалів справи вбачається, що наразі син сторін проживає разом з матір`ю, так як ОСОБА_2 є його батьком та на нього покладено однаковий з ОСОБА_1 обов`язок щодо утримання і матеріального забезпечення своєї дитини, при цьому добровільної згоди між батьками щодо порядку реалізації такого обов`язку не було досягнуто, колегія суддів погоджується з аргументованим висновком суду першої інстанції про наявність правових підстав для стягнення з відповідача аліментів на утримання дитини у розмірі 2000 грн.
При цьому, суд першої інстанції вірно врахував, що відповідач є людиною працездатного віку, здоровий за станом здоров'я, має на утриманні ще одну малолітню дитину 2016 року народження від іншого шлюбу та офіційний розмір зарплати відповідача.
Колегія суддів враховує, що визначений судом першої інстанції у рішенні розмір аліментів на утримання дитини в сумі 2000 грн. є майже повним розміром прожиткового мінімуму на дітей віком від 6 років встановлений Законом України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» та «Про Державний бюджет України на 2021 рік».
При цьому, позивачем не надано доказів, які б свідчили про спроможність відповідача надавати допомогу на утримання сина у розмірі 10000 грн.
Суд першої інстанції вірно не прийняв до уваги твердження позивача про наявність у відповідача рухомого та нерухомого майна, оскільки такі доводи не підтверджені позивачем відповідними доказами, а клопотання про витребування таких доказів судом позивачем не заявлялось.
Посилання апелянта на те, що вона постійно витрачає кошти на лікування їх спільної з відповідачем дитини з інвалідністю та те, що суд першої інстанції не врахував її середньомісячні затрати на дитину, які без врахування їжі та одягу становлять 17000-19500 грн. колегія суддів відхиляє, оскільки ОСОБА_7 не позбавлена можливості звернутися до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення додаткових витрат необхідних та/або понесених нею на розвиток здібностей дитини та лікування.
Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про відсутність підстав для стягнення з відповідача витрат на правову допомогу у розмірі 8300 грн., виходячи з наступного.
Згідно з ч.ч.2-4 ст.137 ЦПК України за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов'язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
Відповідно до ч.8 ст.141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв'язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).
Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.  
При цьому, склад та розмір витрат, пов'язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов'язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.  
При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує ЄСПЛ, присуджуючи судові витрат на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
Зокрема, у рішеннях від 12 жовтня 2006 року у справі «Двойних проти України» (пункт 80), від 10 грудня 2009 року у справі «Гімайдуліна і інших проти України» (пункти 34-36), від 23 січня 2014 року у справі «East/WestAllianceLimited» проти України» заява №19336/04, від 26 лютого 2015 року у справі «Баришевський проти України» (пункт 95), від 06 липня 2015 року у справі «Заїченко проти України» (п.131), зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим.
Аналогічнийправовий висновок викладено в постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц.
У рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 2002 року у справі «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.
Тобто, суд зобов`язаний оцінити рівень адвокатських витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично, але й також - чи була їх сума обґрунтованою.
При цьому, колегія суддів звертає увагу на те, що питання доведеності надання правничої допомоги, її обсягу та розміру понесених витрат покладено на сторону, яка заявляє про їх відшкодування.
Відповідно до ч.ч.1, 2 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язкомсуду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. 
Отже, суд, виходячи з принципу диспозитивності цивільного судочинства розглядає справу на підставі доказів, поданих учасниками справи, оцінює їх, але самостійнодоказине збирає.
На підтвердження понесення витрат на правову допомогу позивачем було надано: копію частини договору про надання юридичних послуг від 05 лютого 2020 року, копії чеків про оплату правової допомоги, акт про надання юридичних послуг від 14 лютого 2020 року, згідно якого позивачу були надані послуги: проект позовної заяви до суду, консультація.
Враховуючи те, що акт надання юридичних послуг від 14 лютого 2020 рокуне містить чіткого визначення оплати за кожну надану послугу, часу, витраченогона такі послуги, а також, що позивачем не надано доказів, на підтвердження того, що юридична особа ТОВ «Центр юридичної допомоги населенню та бізнесу» має право на надання професійної правничої допомоги та те, що правова допомога надавалася фахівцями у галузі права, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про відсутність правових підстав для стягнення з відповідача на користь позивача витрат на правову допомогу у розмірі 8300 грн. 
Наведені в апеляційній скарзі доводи не відносяться до тих підстав, з якими процесуальне законодавство пов`язує можливість ухвалення рішення щодо скасування або зміни оскаржуваного судового рішення.
Таким чином, колегія суддів вважає, що рішення Подільського районного суду міста Києва від 02 грудня 2020 рокуухвалено з дотриманням норм матеріального і процесуального права,  доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, що відповідно до ст.375 ЦПК України  є підставою для залишення апеляційної скарги без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.
Керуючись ст.ст.268, 367, 368, 374, 375, 381-383 ЦПК України, Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ,- 
 
                                                  П О С Т А Н О В И В:
 
Апеляційну скаргу позивача ОСОБА_1 - залишити без задоволення.
 
Рішення Подільського районного суду міста Києва від 02 грудня 2020 року - залишити без змін.
 
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків зазначених в пункті 2 частини 3 статті 389 ЦПК України.
                        
Головуючий:
 
Судді: