Ухвала
Іменем України
 
24 травня 2021 року
м. Київ
 
справа № 369/8832/18
провадження № 61-8151ск21
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:
Стрільчука В. А. (суддя-доповідач), Ігнатенка В. М., Карпенко С. О.,
 
розглянувши касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Київського апеляційного суду від 14 квітня 2021 року в справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа - ОСОБА_3 , про усунення перешкод у здійсненні права власності на земельну ділянку та зобов`язання провести перебудову,
 
ВСТАНОВИВ:
 
У липні 2018 року ОСОБА_2 звернулася до суду з указаним позовом, в якому просила усунути їй перешкоди у здійсненні права власності на земельну         ділянку з кадастровим номером 3222485903:02:008:5012, розташовану по АДРЕСА_1 , для чого: зобов`язати відповідача знести частину межової споруди у вигляді огорожі, встановленої навколо будинку АДРЕСА_1 , що знаходиться в межах належної їй земельної ділянки, та зобов`язати ОСОБА_1 здійснити перебудову належного їй будинку (квартири) АДРЕСА_2 таким чином, щоб відстань від спільної межі їх земельних ділянок, яка визначається поворотними точками із зазначеними координатами, до найближчої зовнішньої стіни будинку була не меншою від 1 м, а конструкції будинку, що відступають, не перетинали спільну межу.
 
Позов ОСОБА_2 мотивовано тим, що рішенням Петропавлівсько-Борщагівської сільської ради від 27 грудня 2012 року № 28 їй передано у власність земельну ділянку для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель та споруд загальною площею 0,0845 га, розташовану по АДРЕСА_1 та присвоєно земельній ділянці кадастровий номер 3222485903:02:008:5012. При огляді своєї земельної ділянки вона виявила, що на сусідній земельній ділянці по АДРЕСА_2 збудовано зблокований житловий будинок на декілька квартир з окремим входом для кожної квартири, при цьому найближча до її ділянки зовнішня стіна будинку знаходиться приблизно на межі сусідніх земельних ділянок. Власником сусідньої земельної ділянки та квартири, яка на ній розташована, є ОСОБА_1 , її будинок розміщено на земельній ділянці площею 0,0272 га, що має кадастровий номер 3222485903602:08:5011. З метою встановлення факту порушення меж власної земельної ділянки вона отримала в Управлінні Держгеокадастру у Києво-Святошинському районі Київської області інформацію з координатами поворотних точок меж належної їй земельної ділянки, замовила проведення кадастрової геодезичної зйомки, встановлення меж земельної ділянки на місцевості та прив`язку до цих меж розташованих на ділянці споруд (будинку та огорожі). У технічному звіті зазначалося, зокрема, що фактична огорожа між земельними ділянками перетинає належну їй земельну ділянку поза лінією розмежування та встановлено факт накладення на її земельну ділянку частини будинку. За наслідками виконаних Державним підприємством «Київський науково-дослідний та проектний інститут землеустрою» робіт постійною депутатською комісією сільської ради складено відповідний акт, в якому зафіксовано факт неспівпадіння меж фактичного землекористування з даними земельно-кадастрової документації.
 
Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 01 жовтня 2020 року в задоволенні позову відмовлено.
 
Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що із встановлених обставин у справі вбачається колізія, за якої межі земельних ділянок позивача та відповідача взаємно накладаються одна на одну, правовстановлюючі документи ОСОБА_1 на належну їй земельну ділянку, огорожу та житловий будинок у встановленому законом порядку не були скасовані та/або визнані недійсними, і право власності відповідача на вказані об`єкти було зареєстроване раніше, ніж позивач набула право власності на свою земельну ділянку. Право власності відповідача є непорушним, тому підстави для задоволенні позову відсутні.
 
Додатковим рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 02 грудня 2020 року задоволено заяву представника ОСОБА_1 - адвоката Ракітіної Л. Д. Стягнуто із ОСОБА_2  на користь ОСОБА_1 понесені витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 14 000 грн та витрати на проведення експертизи в сумі 17 675 грн.
 
Задовольняючи заяву представника ОСОБА_1 - адвоката Ракітіної Л. Д., місцевий суд виходив з того, що в задоволенні позову було відмовлено в повному обсязі, а ОСОБА_1 понесла витрати на професійну правничу допомогу та на проведення експертизи, які підтверджені доказами, наявними в матеріалах справи.
 
Постановою Київського апеляційного суду від 14 квітня 2021 року апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 - ОСОБА_4 задоволено частково. Рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 01 жовтня 2020 року та додаткове рішення цього суду від 02 грудня 2020 року скасовано і ухвалено нову постанову. Позов задоволено частково. Постановлено усунути перешкоди ОСОБА_2 у здійсненні права власності на земельну ділянку з кадастровим номером 3222485903:02:008:5012, розташовану по АДРЕСА_1 , для чого зобов`язано ОСОБА_1 знести частину межової споруди у вигляді огорожі, встановленої навколо будинку АДРЕСА_2 , розташованої в межах належної ОСОБА_2 земельної ділянки з кадастровим номером 3222485903:02:008:5012. В іншій частині позову відмовлено. Стягнуто із ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судові витрати в розмірі 1 054,05 грн.
 
Судове рішення апеляційного суду мотивоване тим, що ОСОБА_1 зайняла частину земельної ділянки, належної ОСОБА_2 , побудувавши на ній огорожу, чим порушила право власності позивача, яке підлягає захисту в обраний нею спосіб. Разом з тим, встановивши, що визначити дійсні межі законного землекористування за умов взаємного накладення меж земельних ділянок ОСОБА_2 та ОСОБА_1 неможливо, і будинок ОСОБА_1 розташований на обох цих межах, апеляційний суд дійшов висновку, що позивач не довела обставин щодо площі та координат накладення будинку відповідача на її земельну ділянку, тому в цій частині позов не підлягає задоволенню за недоведеністю. У зв`язку з частковим задоволенням позову апеляційний суд здійснив перерозподіл судових витрат шляхом стягнення з відповідача на користь позивача 1 054,05 грн судових витрат.
 
14 травня 2021 року ОСОБА_1 подала засобами поштового зв`язку касаційну скаргу на постанову Київського апеляційного суду від 14 квітня 2021 року, в якій, посилаючись на неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати оскаржуване судове рішення в частині задоволеної позовної вимоги та в частині скасування додаткового рішення місцевого суду і залишити в силі рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 01 жовтня 2020 року.
 
Касаційна скарга подана на підставі пункту 1 частини другої статті 389 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України). 
 
Касаційна скарга ОСОБА_1 мотивована тим, що висновки апеляційного суду не відповідають фактичним обставинам справи, так як відсутні докази порушення нею прав позивача та не враховано принципу рівності прав власності громадян на землю і неможливості поновлення прав одного землевласника за рахунок прав іншого. Апеляційний суд не врахував правових висновків щодо застосування статей 316, 319, 321, 391 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), викладених в постановах Верховного Суду у складі колегій суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 11 липня 2018 року у справі № 263/11779/16-ц, від 04 грудня 2019 року у справі № 727/6104/16-ц, від 11 грудня 2019 року  у справі № 161/4883/14, від 28 травня 2020 року у справі № 2-1970/11, від 28 жовтня 2020 року у справі № 554/9311/18, від 31 березня 2021 року у справі № 686/20396/15-ц та в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 05 березня 2021 року у справі № 208/3589/15-ц.
 
Касаційне провадження не підлягає відкриттю з таких підстав.
 
Відповідно до пункту 1 частини першої та абзацу 1 частини другої статті 389 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити у касаційному порядку: рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи та постанову суду апеляційної інстанції, крім судових рішень, визначених у частині третій цієї статті. Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.
 
Згідно з пунктом 5 частини другої статті 394 ЦПК України у разі подання касаційної скарги на підставі пункту 1 частини другої статті 389 цього Кодексу суд може визнати таку касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо Верховний Суд уже викладав у своїй постанові висновок щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, порушеного в касаційній скарзі, і суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення відповідно до такого висновку (крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку або коли Верховний Суд вважатиме за необхідне відступити від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах).
 
В оскаржуваному судовому рішенні суд апеляційної інстанції застосував правові висновки, викладені в постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 14 листопада 2019 року у справі № 826/2966/16, від 15 листопада 2019 року у справі № 826/198/16 про те, що відповідно до статті частини сьомої статті 41 Конституції України використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі. Зазначені конституційні положення деталізовані, зокрема у статті 319 ЦК України, яка гарантує, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд та має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону та відповідають моральним засадам суспільства; держава не втручається у здійснення власником права власності, але діяльність власника може бути обмежена чи припинена у випадках і в порядку, встановлених законом. Таким чином, власність не тільки надає переваги власнику, а й покладає на нього низку обов`язків перед суспільством та державою. Поняття «власність зобов`язує» пов`язане з принципом поєднання інтересів власника та інших осіб, обов`язком використовувати власність у своїх інтересах з неухильним обов`язком поважати інтереси всього суспільства, в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 12 листопада 2020 року у справі № 347/731/15 та в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 17 грудня 2020 року у справі № 155/272/19, про те, що підставою для подання позову про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою є створення іншою особою перешкод власнику в реалізації ним повноважень розпорядження або (та) користування належним йому майном. Однією з умов подання такого позову є триваючий характер правопорушення і наявність його в момент подання позову. Характерною ознакою цього позову є протиправне вчинення перешкод власникові у реалізації ним повноважень розпорядження або (та) користування належним йому майном. Передумовами та матеріальними підставами для захисту права власності або права користування земельною ділянкою у судовому порядку є наявність підтвердженого належними доказами права особи (власності або користування) щодо земельної ділянки, а також підтверджений належними доказами факт порушення цього права на земельну ділянку (невизнання, оспорювання або чинення перешкод в користуванні, користування з порушенням законодавства, користування з порушенням прав власника або землекористувача тощо). Умовами для задоволення про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою є сукупність таких обставин: майно знаходиться у власника або титульного володільця; інша особа заважає користуванню, розпорядженню цим майном; для створення таких перешкод немає правомірних підстав (припису закону, договору між власником та іншою особою тощо); у позові має бути визначено дії, які повинен здійснити відповідач для усунення порушень права власника (володільця).
 
Під час розгляду справи суди попередніх інстанцій встановили факт наявності у позивача права власності на спірну земельну ділянку, а також факт порушення цього права відповідачем, а саме накладення належного їй нерухомого майна на земельну ділянку позивача. 
 
При цьому апеляційний суд виходив з висновку судової земельно-технічної експертизи, проведеної 26 квітня 2019 року експертом Київського науково-дослідного інституту судових експертиз, згідно з яким при співставленні координат поворотних точок меж земельних ділянок з кадастровим номером 3222485903:02:008:5011 та кадастровим номером 3222485903:02:008:5012 встановлено накладення меж вищевказаних земельних ділянок, площа накладення становить 0,0005 га (4,97 кв. м).
 
Такі висновки апеляційного суду узгоджуються з правовими висновками, викладеними в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суд від 31 березня 2021 року у справі № 686/20396/15-ц, про те, що належними та допустимими доказами на підтвердження обґрунтованості позовних вимог у спорі є висновок експерта, завданням якого є визначення фактичного землекористування земельними ділянками, а саме фізичних характеристик земельних ділянок (конфігурації, площі, промірів тощо); визначення відповідності фактичного землекористування в частині порушення меж та накладання земельних ділянок відповідно до правовстановлюючих документів та документації із землеустрою на ці земельні ділянки.
 
Встановивши, що відповідач зайняла частину земельної ділянки, належної позивачу, побудувавши на ній огорожу, виходячи з положень статті 152 Земельного кодексу України, статей 319, 321, 391 ЦК України, апеляційний суд дійшов правильного висновку, що порушене право власності позивача підлягає захисту в обраний нею спосіб, а саме - шляхом зобов`язання ОСОБА_1 знести частину межової споруди у вигляді огорожі, встановленої навколо будинку АДРЕСА_2 , розташованої в межах належної ОСОБА_2 земельної ділянки з кадастровим номером 3222485903:02:008:5012.
 
Посилання заявника на постанови Верховного Суду у складі колегій суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 11 липня 2018 року у справі № 263/11779/16-ц, від 04 грудня 2019 року у справі № 727/6104/16-ц, від 11 грудня 2019 року  у справі № 161/4883/14, від 28 травня 2020 року у справі № 2-1970/11, від 28 жовтня 2020 року у справі № 554/9311/18, та постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 05 березня 2021 року у справі № 208/3589/15-ц не свідчить про неврахування апеляційним судом правових висновків, викладених у вказаних постановах, так як у справах встановлені різні істотні обставини, підтверджені/не підтверджені належними та допустимими доказами, в залежності від яких і були ухвалені відповідні судові рішення. Посилаючись на загадані постанови Верховного Суду, заявник не аргументувала застосування апеляційним судом конкретної норми матеріального права без урахування висновку щодо її застосування, викладеного в постановах Верховного Суду, а лише зазначила про свою незгоду із встановленими апеляційним судом обставинами.
 
Доводи касаційної скарги про неврахування судом апеляційної інстанції правових висновків, викладених в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 31 березня 2021 року у справі № 686/20396/15-ц, є неспроможними, так як апеляційний суд застосував викладені в зазначеній постанові правові висновки та відобразив їх зміст в оскаржуваному судовому рішенні. 
 
Таким чином, доводи касаційної скарги про неврахування апеляційний судом правових висновків Верховного Суду зводяться виключно до незгоди заявника з висновками суду апеляційної інстанції щодо встановлення обставин справи та оцінкою ним доказів.
 
Однак в силу вимог статті 400 ЦПК України суд касаційної інстанції не вправі встановлювати нові обставини та переоцінювати докази.
 
Касаційна скарга ОСОБА_1 не містить доводів про незаконність оскаржуваної постанови апеляційного суду в частині скасування додаткового рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 02 грудня 2020 року, заявник лише зазначила про необхідність його скасування у прохальній частині скарги.
 
Із змісту касаційної скарги та оскаржуваного судового рішення вбачається, що скарга є необґрунтованою, Верховний Суд вже викладав у своїх постановах висновки щодо питання застосування норм права у подібних правовідносинах, порушеного в касаційній скарзі, і суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення відповідно до таких висновків.
 
В постанові від 27 жовтня 2020 року у справі № 127/18513/18 (провадження           № 14-145цс20) Велика Палата Верховного Суду вказала, що касаційний перегляд вважається екстраординарним з огляду на специфіку повноважень суду касаційної інстанції з точки зору обмеження виключно питаннями права та більшим ступенем формальності процедур. У ЦПК України визначено баланс між такими гарантіями права на справедливий судовий розгляд, як право на розгляд справи судом, встановленим законом (пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод), та принципом остаточності судових рішень res judicata, фактично закріплено перехід до моделі обмеженої касації, що реалізується за допомогою введення процесуальних фільтрів з метою підвищення ефективності касаційного провадження.
 
Європейський суд з прав людини зауважує, що спосіб, у який стаття 6 Конвенції застосовується до апеляційних та касаційних судів, має залежати від особливостей процесуального характеру, а також до уваги мають бути взяті норми внутрішнього законодавства та роль касаційних судів у них. Вимоги до прийнятності апеляції з питань права мають бути більш жорсткими ніж для звичайної апеляційної скарги. З урахуванням особливого характеру ролі Верховного Суду як касаційного суду процедура, яка застосовується у Верховному Суді, може бути більш формальною (пункт 45 рішення Європейського суду з прав людини від 23 жовтня 1996 року у справі «Levages Prestations Services v. France» (Леваж Престасьон Сервіс проти Франції), пункти 37, 38 рішення Європейського суду з прав людини від 19 грудня 1997 року у справі «Brualla Gomez de la Torre v. Spain» (Бруалья Ґомес де ла Торре проти Іспанії)).
 
Виходячи з викладеного, у відкритті касаційного провадження необхідно відмовити.
 
Керуючись пунктом 5 частини другої статті 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду
 
УХВАЛИВ:
 
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на постанову Київського апеляційного суду від 14 квітня 2021 року в справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа - ОСОБА_3 , про усунення перешкод у здійсненні права власності на земельну ділянку та зобов`язання провести перебудову.
 
Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити заявнику.
 
Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:	В. А. Стрільчук   В. М. Ігнатенко	
 	 	
 	С. О. Карпенко