Дата документу 27.04.2021 Справа № 335/9691/19

ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

Єдиний унікальний №935/9691/19        Головуючий у 1 інстанції: Воробйов А.В.
Провадження № 22-ц/807/749/21        Суддя-доповідач: Дашковська А.В.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

«27» квітня 2021 року        м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого:        Дашковської А.В.,
суддів:        Кримської О.М.,
       Подліянова Г.С.
секретар:        Волчанова І.М.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу з апеляційними скаргами Акціонерного товариства «Банк «Фінанси та Кредит» та Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія» на рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 07 жовтня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Банк «Фінанси та Кредит», Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія», третя особи: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Юдін Максим Анатолійович, ОСОБА_2 , про визнання недійсним договору про відступлення (купівлі-продажу) прав вимоги, 

ВСТАНОВИВ:

В серпні 2019 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до АТ «Банк «Фінанси та Кредит», ТОВ «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія», третя особи: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Юдін М.А., ОСОБА_2 , про визнання недійсним договору про відступлення (купівлі-продажу) прав вимоги.
В обґрунтування позовних вимог зазначила, що між ОСОБА_2 та АТ «Банк «Фінанси та Кредит» 28 грудня 2005 року було укладено Кредитний договір № 1336-125, згідно з п. 2.1. якого банк надав ОСОБА_2 кредитні кошти в розмірі 30 000 доларів США зі сплатою процентів за користування кредитом в розмірі 13,50% річних на суму залишку заборгованості за кредитом. 
На забезпечення виконання ОСОБА_2 зобов`язання за Кредитним договором між нею та АТ «Банк «Фінанси та Кредит» 28 грудня 2005 року було укладено Іпотечний договір № 1336-125І, за умовами якого вона передала в заставу АТ «Банк «Фінанси та Кредит» належне їй нерухоме майно: нежиле приміщення 13, яке розташоване за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 69,9 кв.м.
27 лютого 2018 року АТ «Банк «Фінанси та Кредит» та ТОВ «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія» уклали Договір про відступлення (купівлі-продажу) прав вимоги, що був посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Юдіним М.А. за реєстровим № 78.
Згідно з інформаційною довідкою №149340886 від 13 грудня 2018 року з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно іпотекодержателем за іпотечним договором є ТОВ «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія».
Вважала, що вказаний договір за своєю правовою природою є договором факторингу, що суперечить вимогам ст. 1077 ЦК України, а тому є недійсним відповідно до ст.ст. 203, 215 ЦК України.
На підставі зазначеного просила визнати недійсним Договір про відступлення (купівлі-продажу) прав вимоги від 27 лютого 2018 року за кредитним договором №1336-125 від 28 грудня 2005 року та іпотечним договором № 1336-125І від 28 грудня 2005 року, укладений між АТ «Банк «Фінанси та Кредит» та ТОВ «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія», посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Юдіним М.А. за реєстровим № 78; стягнути солідарно з відповідачів судові витрати на її користь.

Рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 07 жовтня 2020 року позов задоволено.
Визнано недійсним Договір про відступлення (купівлі-продажу) прав вимоги від 27 лютого 2018 року, укладений між АТ «Банк «Фінанси та Кредит» та ТОВ «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія» та посвідчений Юдіним М.А., приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу за реєстровим № 78 за: 
- Кредитним договором № 1336-125 від 28 грудня 2005 року, укладеним між ОСОБА_2 та АТ «Банк «Фінанси та Кредит»;
- Іпотечним договором № 1336-125І від 28 грудня 2005 року, укладеним між ОСОБА_1 та АТ «Банк «Фінанси та Кредит», посвідченого 28 грудня 2005 року ОСОБА_3 .
Стягнуто в солідарному порядку з АТ «Банк «Фінанси та Кредит», ТОВ «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія» на користь ОСОБА_1 витрати по сплаті судового збору по 384 грн. 20 коп. з кожного.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду, АТ «Банк «Фінанси та Кредит» апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на помилкове застосування норм матеріального права, що регулюють відносини факторингу, укладення між банком та ТОВ «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія» саме договору про відступлення (купівлі-продажу) прав вимоги, за кредитним договором на підставі ст.ст. 6, 512, 627 ЦК України та Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», наявність у ТОВ «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія» ліцензії на надання послуг з факторингу на момент укладання спірного договору, просило скасувати рішення суду та ухвалити нове про відмову в задоволенні позову.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду, ТОВ «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія» подало апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судом першої інстанції положень ст.ст. 203, 215, 512-518, 1077 ЦК України, не з`ясування судом першої інстанції всіх обставин справи, зазначаючи про те, що станом на момент укладення оскаржуваного договору товариство мало право на здійснення фінансових операцій, зокрема, з факторингу, просило скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позову.

Заслухавши у засіданні апеляційного суду суддю-доповідача, пояснення учасників апеляційного розгляду, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційні скарги підлягають задоволенню з огляду на таке. 

За приписами п.2 ч. 1 ст.374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Відповідно до ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні (ч.ч.1,2,5 ст. 263 ЦПК України).

Рішення суду першої інстанції вказаним вимогам не відповідає. 

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції дійшов висновку про те, що укладений 27 лютого 2018 року між АТ «Банк «Фінанси та Кредит» та ТОВ «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія» оспорюваний договір про відступлення (купівлі-продажу) прав вимоги є договором факторингу, суперечить приписам цивільного законодавства України щодо його предмету, форми, змісту, а тому підлягає визнанню недійсним відповідно до ч.1 ст.215 Цивільного кодексу України, пославшись при цьому на правову позицію, викладену у постанові Великої Палати Верховного Суду від 11.09.2018 року у справі №909/968/16.

Проте з таким висновком не погоджується колегія суддів.

Згідно зі ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до ст. 12,13 ЦПК України, суд розглядає справи на принципах змагальності і диспозитивності, цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

За змістом частини першої статті 203 Цивільного кодексу України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а оспорюваний правочин суперечить наведеним вище приписам цивільного законодавства України щодо суб`єктного складу договору факторингу, то він підлягає визнанню недійсним відповідно до частини першої статті 215 Цивільного кодексу України.

Судом першої інстанції встановлено, що 28.12.2005 року між АТ «Банк «Фінанси та Кредит» та ОСОБА_2 був укладений Кредитний договір № 1336-125 (далі - Кредитний договір), за умовами якого АТ «Банк «Фінанси та Кредит», ОСОБА_2 отримав кредитні кошти в розмірі 30 000 доларів США з оплатою по процентній ставці 13,50 % річних.

З метою забезпечення виконання ОСОБА_2 . зобов`язання за Кредитним договором 28.12.2005 року між АТ «Банк «Фінанси та Кредит» та ОСОБА_1 був укладений Іпотечний договір № 1336-125І (далі - іпотечний договір).

Відповідно до пункту 1 Іпотечного договору ОСОБА_1 (іпотекодавець), передала в заставу АТ «Банк «Фінанси та Кредит» (іпотекодержателю), наступне нерухоме майно: нежиле приміщення 13 (тринадцять), яке розташоване за адресою: АДРЕСА_1 . Зазначене нежиле приміщення має загальну площу 69,9 кв.м, і належить іпотекодавцю на підставі свідоцтва про право власності НОМЕР_1 від 16.05.2005 року, виданого Виконавчим комітетом Запорізької міської ради.

Згідно з п. 2 Іпотечного договору зазначене нежиле приміщення передається в наступну іпотеку, як забезпечення повернення кредитних ресурсів, виданих за Кредитним договором, укладеним між ОСОБА_2 та Банком на суму 30 000 доларів США строком до 28.12.2006 року, а також сплати відсотків за користування кредитними ресурсами, виходячи з процентної ставка 13,5 % річних, а також комісійної винагороди за основним зобов`язанням, враховуючи відшкодування збитків, завданою прострочкою платежів за Кредитним договором, відшкодування витрат по зверненню стягнення на Предмет іпотеки в повному обсязі (в т.ч. витрати за виконавчим написом), визначеному на момент фактичного задоволення вимог. У випадку зміни сторонами основного зобов`язання, процентної ставки за користування Кредитними ресурсами, іпотекодавець зобов`язується невідкладно укласти з іпотекодержателем відповідну додаткову угоду до цього договору.

Відповідно до п. 3 Іпотечного договору узгоджена сторонами вартість Предмету іпотеки становить 570 212,00 грн.

27.02.2018 року між АТ «Банк «Фінанси та Кредит» та ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія» укладено Договір про відступлення (купівлі-продажу) прав вимоги, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Юдіним М.А. за реєстровим № 78 (т.2, а.с.60-61).

Відповідно до п. 2.1 Договору про відступлення прав вимоги АТ «Банк «Фінанси та Кредит» відступає шляхом продажу ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія» , як новому кредитору, належні банку, а новий кредитор набуває у обсязі та на умовах, визначених цим договором, права вимоги банку до позичальника, іпотекодавця, поручителя, зазначених у Додатку № 1 до цього Договору, включаючи права вимоги до правонаступників боржників, спадкоємців боржників, страховиків або інших осіб, до яких перейшли обов`язки боржників, або які зобов`язані виконати обов`язки боржників, за кредитним договором, іпотечним договором, договором поруки, з урахуванням всіх змін, доповнень, додатків до них згідно реєстру у Додатку № 1 до цього Договору. Новий кредитор сплачує банку за права вимоги грошові кошти у сумі та у порядку, визначеному цим Договором. 

Відповідно до п. 2.2 Договору про відступлення прав вимоги Новий кредитор в день укладання цього Договору, але у будь-якому випадку не раніше моменту отримання Банком у повному обсязі коштів, відповідно до п. 4.1. цього Договору, набуває усі права кредитора за основними договорами – права вимагати належного виконання боржниками зобов`язань за основними договорами щодо сплати боржниками грошових коштів, сплати процентів, сплати штрафних санкцій, неустойок у розмірах, вказаних у Додатку № 1 до цього Договору, передачі предметів забезпечення в рахунок виконання зобов`язань тощо. Розмір прав вимоги, які переходять до нового кредитора, вказаний у додатку № 1 до цього Договору. Права кредитора за основними договорами переходять до нового кредитора в повному обсязі та на умовах, які існують на момент відступлення права вимоги, за виключенням права на здійснення договірного списання коштів з рахунків боржників.

Згідно з п. 3.4 Договору про відступлення прав вимоги банк та новий кредитор зобов`язані повідомити боржників про відступлення права вимоги за основними договорами протягом 5 календарних днів з моменту набрання чинності цим Договором у порядку, передбаченому чинним законодавством, відповідним основним договором.

Пунктом 4.1 Договору про відступлення прав вимоги сторони визначили, що за відступлення прав вимоги за основними договорами, відповідно до цього Договору, новий кредитор сплачує банку грошові кошти в сумі 131 275,01 грн. відповідно до п.6.5 цього договору на підставі протоколу, складеного за результатами відкритих торгів (аукціону), переможцем яких став Новий кредитор.

За приписами статей 512, 514 ЦК кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). До нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

Одним із випадків відступлення права вимоги є факторинг (фінансування під відступлення права грошової вимоги).

Визначення факторингу міститься у статті 49 Закону України від 07 грудня 2000 року №2121-III «Про банки і банківську діяльність» (далі – Закон), у якій зазначено, що факторинг - це придбання права вимоги на виконання зобов`язань у грошовій формі за поставлені товари чи надані послуги, приймаючи на себе ризик виконання таких вимог і прийом платежів.

У статті 1077 ЦК зазначено, що, за договором факторингу одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). Клієнт може відступити факторові свою грошову вимогу до боржника з метою забезпечення виконання зобов`язання клієнта перед фактором. Зобов`язання фактора за договором факторингу може передбачати надання клієнтові послуг, пов`язаних із грошовою вимогою, право якої він відступає.

Пунктом 1 розпорядження Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг від 06 лютого 2014 року № 352 «Про віднесення операцій з фінансовими активами до фінансових послуг та внесення змін до розпорядження Державної комісії з регулювання ринків фінансових послуг України від 03 квітня 2009 року № 231» (далі - Розпорядження) до фінансової послуги факторингу віднесено сукупність таких операцій з фінансовими активами (крім цінних паперів та похідних цінних паперів): фінансування клієнтів - суб`єктів господарювання, які уклали договір, з якого випливає право грошової вимоги; набуття відступленого права грошової вимоги, у тому числі права вимоги, яке виникне в майбутньому, до боржників за договором, на якому базується таке відступлення; отримання плати за користування грошовими коштами, наданими у розпорядження клієнта, у тому числі шляхом дисконтування суми боргу, розподілу відсотків, винагороди, якщо інший спосіб оплати не передбачено договором, на якому базується відступлення.

Таким чином, у ЦК, як вбачається зі змісту його статей 512, 1077, проведено розмежування правочинів, предметом яких є відступлення права вимоги, а саме: правочини з відступлення права вимоги (цесія) та договори факторингу.

З аналізу статей 512-518 ЦК можна зробити такий висновок щодо суб`єктного складу правочинів з відступлення права вимоги: відповідно до статті 2 ЦК учасниками цесії можуть бути будь-яка фізична або юридична особа.

Разом з тим, із ч.1 ЦК та ч. 5 ст. 5 Закону вбачається, що суб`єктний склад у договорі факторингу має три сторони: клієнт, яким може бути фізична чи юридична особа, яка є суб`єктом підприємницької діяльності (частина друга статті 1079 ЦК), фактора, яким може бути банк або інша банківська установа, яка відповідно до закону має право здійснювати факторингові операції (частина третя статті 1079 ЦК) та боржник, тобто набувач послуг чи товарів за первинним договором.

Під час цесії може бути відступлене право як грошової, так і не грошової (роботи, товари, послуги) вимоги. ЦК передбачає лише перелік зобов`язань, у яких заміна кредитора не допускається (ст. 515 ЦК ). Предметом договору факторингу може бути лише право грошової вимоги (як такої, строк платежу за якою настав, так і майбутньої грошової вимоги (стаття 1078 ЦК).

Згідно з п. 5 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» (далі – Закон № 2664-III) фінансова послуга - це операції з фінансовими активами, що здійснюються в інтересах третіх осіб за власний рахунок чи за рахунок цих осіб, а у випадках, передбачених законодавством, - і за рахунок залучених від інших осіб фінансових активів, з метою отримання прибутку або збереження реальної вартості фінансових активів.

За змістом п.11 ч.1 ст. 4 Закону № 2664-III факторинг є фінансовою послугою.
Метою укладення договору відступлення права вимоги є безпосередньо передання такого права. Метою договору факторингу є отримання клієнтом фінансування (коштів) за рахунок відступлення права вимоги до боржника.

При цесії право вимоги може бути передано як за плату, так і безоплатно. За договором факторингу відступлення права вимоги може відбуватися виключно за плату.

Ціна договору факторингу визначається розміром винагороди фактора за надання клієнтові відповідної послуги. Розмір винагороди фактора може встановлюватись по-різному, наприклад, у твердій сумі; у формі відсотків від вартості вимоги, що відступається; у вигляді різниці між номінальною вартістю вимоги, зазначеної у договорі, та її ринковою (дійсною) вартістю. 

Договір факторингу спрямований на фінансування однією стороною другої сторони шляхом надання в її розпорядження певної суми грошових коштів. Вказана послуга за договором факторингу надається фактором клієнту за плату, розмір якої визначається договором. При цьому, сама грошова вимога, передана клієнтом фактору, не може розглядатись як плата за надану останнім фінансову послугу.

Плата за договором факторингу може бути у формі різниці між реальною ціною вимоги і ціною, передбаченої в договорі, право вимоги за яким передається.

Згідно з ч.1 ст. 1084 ЦК України, якщо відповідно до умов договору факторингу фінансування клієнта здійснюється шляхом купівлі у нього фактором права грошової вимоги, фактор набуває права на всі суми, які він одержить від боржника на виконання вимоги, а клієнт не відповідає перед фактором, якщо одержані ним суми є меншими від суми, сплаченої фактором клієнтові.

Також розмежування розглядуваних договорів здійснюється за їх формою: правочин щодо заміни кредитора у зобов`язанні вчиняється у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов`язання, право вимоги за яким передається новому кредитору (стаття 513 ЦК). Оскільки факторинг визначено п. 3 ч. 1 ст. 49 Закону України «Про банки і банківську діяльність» кредитною операцією, вимоги до такого договору визначені у ст. 6 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг».

Згідно свідоцтва Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг, від 19.11.2013 року за реєстраційним №13102917 та Додатку про реєстрацію фінансової установи, ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія» є фінансовою компанією (т.1, а.с.46). 

Під час цесії може бути відступлене право як грошової, так і не грошової (роботи, товари, послуги) вимоги. ЦК передбачає лише перелік зобов`язань, у яких заміна кредитора не допускається (ст. 515 ЦК ). Предметом договору факторингу може бути лише право грошової вимоги (як такої, строк платежу за якою настав, так і майбутньої грошової вимоги (стаття 1078 ЦК).

Згідно з п. 5 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» (далі – Закон № 2664-III) фінансова послуга - це операції з фінансовими активами, що здійснюються в інтересах третіх осіб за власний рахунок чи за рахунок цих осіб, а у випадках, передбачених законодавством, - і за рахунок залучених від інших осіб фінансових активів, з метою отримання прибутку або збереження реальної вартості фінансових активів.

За змістом п.11 ч.1 ст. 4 Закону № 2664-III факторинг є фінансовою послугою.

Метою укладення договору відступлення права вимоги є безпосередньо передання такого права. Метою договору факторингу є отримання клієнтом фінансування (коштів) за рахунок відступлення права вимоги до боржника.

При цесії право вимоги може бути передано як за плату, так і безоплатно. За договором факторингу відступлення права вимоги може відбуватися виключно за плату.

Ціна договору факторингу визначається розміром винагороди фактора за надання клієнтові відповідної послуги. Розмір винагороди фактора може встановлюватись по-різному, наприклад, у твердій сумі; у формі відсотків від вартості вимоги, що відступається; у вигляді різниці між номінальною вартістю вимоги, зазначеної у договорі, та її ринковою (дійсною) вартістю.

Договір факторингу спрямований на фінансування однією стороною другої сторони шляхом надання в її розпорядження певної суми грошових коштів. Вказана послуга за договором факторингу надається фактором клієнту за плату, розмір якої визначається договором. При цьому, сама грошова вимога, передана клієнтом фактору, не може розглядатись як плата за надану останнім фінансову послугу.

Плата за договором факторингу може бути у формі різниці між реальною ціною вимоги і ціною, передбаченої в договорі, право вимоги за яким передається.

Згідно з ч.1 ст. 1084 ЦК, якщо відповідно до умов договору факторингу фінансування клієнта здійснюється шляхом купівлі у нього фактором права грошової вимоги, фактор набуває права на всі суми, які він одержить від боржника на виконання вимоги, а клієнт не відповідає перед фактором, якщо одержані ним суми є меншими від суми, сплаченої фактором клієнтові.

Також розмежування розглядуваних договорів здійснюється за їх формою: правочин щодо заміни кредитора у зобов`язанні вчиняється у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов`язання, право вимоги за яким передається новому кредитору (стаття 513 ЦК). Оскільки факторинг визначено п. 3 ч. 1 ст. 49 Закону України «Про банки і банківську діяльність» кредитною операцією, вимоги до такого договору визначені у ст. 6 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг».

Суд першої інстанції, зазначивши про те, що АТ «Банк «Фінанси та Кредит» (первісний кредитор) уступив грошову вимогу до ОСОБА_2 ТОВ «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія» в обмін на грошові кошти в сумі 131 275,01 грн., яка є меншою, ніж сума, зазначена в Додатку №1 до Договору про відступлення права вимоги, та меншою, ніж вартість іпотечного майна (570 212 грн.), дійшов висновку про те, що вказаний договір містить умови договору факторингу, а тому є недійсним, при цьому не навів підстав, з яких він дійшов вказаного висновку, пославшись на постанову Великої Палати Верховного Суду від 11.09.2018 року у справі №909/968/16.

Колегія суддів вважає безпідставним посилання суду на висновки Великої Палати Верховного Суду, викладені у постанові від 11.09.2018 року у справі №909/968/16, оскільки підстави позову і фактичні обставини у цих справах є відмінними від справи, що є предметом перегляду. 

Так, у наведеній справі за позовом Відкритого акціонерного товариства «Івано-Франківський птахокомбінат»(далі - ВАТ «Івано-Франківський птахокомбінат») до Публічного акціонерного товариства «Мегабанк» (далі - ПАТ «Мегабанк») та Товариства з обмеженою відповідальністю «НІКІ» (далі - ТОВ «НІКІ») про визнання недійсним договору про відступлення права вимоги від 13 березня 2015 року за генеральним договором на здійснення кредитних операцій від 29 березня 2012 року № ГД-08-02/2012 та кредитним договором від 29 березня 2012 року № 08-02/2012/ГД-08-02/2012; визнання недійсним договору про відступлення права вимоги за іпотечним договором від 13 березня 2015 року № ГД-08-02/2012-з; скасування рішення приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Семенової Г.В. про державну реєстрацію за ТОВ «НІКІ» прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), щодо реєстрації права власності на земельну ділянку, Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку про те, що оспорювані договори про відступлення права вимоги є по суті договорами факторингу та є недійсними, укладеними з порушенням вимог ст. 6 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» щодо суб`єктного складу договору, оскільки ТОВ «НІКІ», на яке відбулася заміна кредитодавця - банку ПАТ «Мегабанк», який є фінансовою установою, що має право на здійснення операцій з надання фінансових послуг, не відноситься до фінансових установ у розумінні вищезазначеного закону, яка може надавати фінансові послуги, у тому числі у формі факторингу. 

У справі, яка переглядається в апеляційному порядку, суд першої інстанції встановив, що згідно свідоцтва Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг, від 19.11.2013 року за реєстраційним №13102917 та Додатку про реєстрацію фінансової установи, ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія» є фінансовою компанією, а отже наділена правом на здійснення фінансових операцій, серед яких зазначено операції з факторингу (т.1, а.с.46). 

Частинами першою-третьою статті 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

За приписами ст. 367 ч. 1 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

З огляду на положення ст.ст.13, 367 ЦПК України не заслуговує на увагу посилання представника позивача в суді апеляційної інстанції як на підставу для визнання спірного договору недійсним на те, що Додатки до договору не посвідчені нотаріально, оскільки зазначеними обставинами позивач не обґрунтовував позовні вимоги та не надавав доказів в суді першої інстанції.

Враховуючи викладене, рішення суду першої інстанції згідно з п.4 ч.1 ст.376 ЦПК України підлягає скасуванню з прийняттям нової постанови про відмову в задоволенні позову ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Банк «Фінанси та Кредит», Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія», третя особи: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Юдін Максим Анатолійович, ОСОБА_2 , про визнання недійсним договору про відступлення (купівлі-продажу) прав вимоги.

Керуючись ст. ст. 374, 376, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Банк «Фінанси та Кредит» задовольнити.
Апеляційну скаргу ТОВ «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія» задовольнити.
Рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 07 жовтня 2020 року у цій справі скасувати та прийняти нову постанову.
В задоволенні позову ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Банк «Фінанси та Кредит», Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія», третя особи: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Юдін Максим Анатолійович, ОСОБА_2 , про визнання недійсним договору про відступлення (купівлі-продажу) прав вимоги відмовити.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.
Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складений 29 квітня 2021 року.

Головуючий        А.В. Дашковська 

Судді:         О.М. Кримська 

       Г.С. Подліянова