Номер провадження: 22-ц/813/4639/21 
Номер справи місцевого суду: 520/878/17
Головуючий у першій інстанції Бескровний Я.В.
Доповідач Цюра Т. В.

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13.05.2021 року                                                                 м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі: 
Головуючого: Цюри Т.В.,
Суддів: Гірняк Л.А., Сегеди С.М., 
За участю секретаря судового засідання: Лопотан В.І.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань Одеського апеляційного суду апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 на рішення Київського районного суду м. Одеси від 29 травня 2018 року по цивільній справі за позовом Одеської міської ради до ОСОБА_1 ,  ОСОБА_3 та  ОСОБА_4 про визнання спадщини відумерлою

В С Т А Н О В И В:

У січні 2017 року, Одеська міська рада (далі - ОМР) звернулася до суду із позовом до   ОСОБА_1 ,  ОСОБА_3 та  ОСОБА_4 , в якому просила суд визнати спадщину після смерті ОСОБА_5 , що складається з квартири АДРЕСА_1 та квартири АДРЕСА_2 , що належали спадкодавцю на праві власності відумерлою. 
Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 29 травня 2018 року позов задоволено. 
Визнано спадщину після смерті ОСОБА_5 , що складається з квартири АДРЕСА_1 та квартири АДРЕСА_2 відумерлою.
Не погоджуючись з вказаним рішенням суду, представник ОСОБА_1  - ОСОБА_2 подав до суду апеляційну скаргу, у якій посилаючись на порушення судом норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить суд скасувати рішення Київського районного суду м. Одеси від 29 травня 2018 року та ухвалити нове, яким в позовних вимогах Одеської міської ради відмовити у повному обсязі. 
Ухвалою апеляційного суду Одеської області від 01.08.2018 року відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Київського районного суду м. Одеси від 29 травня 2018 року у справі за позовом Одеської міської ради до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про визнання спадщини відумерлою, а ухвалою апеляційного суду Одеської області від 29.08.2018 року призначено розгляд вищевказаної цивільної справи у приміщенні апеляційного суду Одеської області. 
У відзиві на апеляційну скаргу, ОМР посилаючись на її необґрунтованість, просить суд у задоволенні апеляційної скарги ОСОБА_1 на рішення Київського районного суду м. Одеси від 29 травня 2018 року - відмовити у повному обсязі. 
       Указом Президента України № 452/2017 від 29 грудня 2017 року «Про ліквідацію апеляційних судів та утворення апеляційних судів в апеляційних округах», ліквідовано Апеляційний суд Одеської області, створено Одеський апеляційний суд, який здійснює правосуддя в апеляційному окрузі, який включає Одеську область, з місцезнаходженням у м.Одесі.
       Відповідно до ч.6 ст.147 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» у разі ліквідації суду, що здійснює правосуддя на території відповідної адміністративно-територіальної одиниці (відповідних адміністративно - територіальних одиниць), та утворення нового суду, який забезпечує здійснення правосуддя на цій території, суд, що ліквідується, припиняє здійснення правосуддя з дня опублікування в газеті «Голос України» повідомлення голови новоутвореного суду про початок роботи новоутвореного суду.
Частиною 5 ст. 31 ЦПК України передбачено, що у разі ліквідації або припинення роботи суду справи, що перебували у його провадженні, невідкладно передаються до суду, визначеного відповідним законом або рішенням про припинення роботи суду.
На виконання вимог Закону України «Про судоустрій і статус суддів», ЦПК України рішенням зборів Одеського апеляційного суду від 28.12.2018 №1 днем початку роботи суду визначено 03.01.2019, до якого підлягають передачі всі справи, що перебували в провадженні Апеляційного суду Одеської області.
За результатами автоматичного розподілу після створення нового суду визначено склад колегії суддів: Погорєлова С.О. - головуючий суддя, судді - Заїкін А.П., Каларащ А.А., що є підставою для прийняття справи до провадження (Том І: а.с. 224). 
Ухвалою Одеського апеляційного суду від 06.02.2019 року прийнято цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 на рішення Київського районного суду м. Одеси від 29 травня 2018 року до провадження, яку було призначено до розгляду в приміщенні Одеського апеляційного суду (Том І: а.с. 225-226).
Ухвалою Одеського апеляційного суду від 16.04.2019 року заяву судді-доповідача Погорєлової С.О. про самовідвід задоволено. Матеріали цивільної справи №520/878/17 передано до канцелярії суду для визначення нового складу суду в порядку, передбаченому ст. 41 ЦПК України.
Ухвалою Одеського апеляційного суду від 23.04.2019 року прийнято до свого провадження цивільну справу за позовом Одеської міської ради до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 про визнання спадщини відумерлою, за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 на рішення Київського районного суду м. Одеси від 29 травня 2018 року та призначено розгляд справи у приміщенні Одеського апеляційного суду. 
Справа судом апеляційної інстанції неодноразово поверталася до Київського районного суду м. Одеси для розгляду зауважень щодо неповноти фіксування судового процесу технічними засобами. 
У серпні 2018 року до апеляційного суду Одеської області надійшла заява від Одеської міської ради (а.с. 157), у якій рада просила зупинити провадження по даній справі до розгляду апеляційним судом Одеської області цивільної справи №1522/25467/12 за апеляційною скаргою ОСОБА_1 по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Одеської міської ради за участю третьої особи третьої Одеської державної нотаріальної контори про визнання права власності за законом.
Однак, після отримання справи в провадження зазначеної колегії суддів, заява не була підтримана представником ОМР, оскільки втратила свою актуальність, оскільки 30.05.2018 року Приморським районним судом м. Одеси у справі №1522/25467/12 було винесено рішення про відмову у задоволенні позову ОСОБА_1 до Одеської міської ради, ОСОБА_3 , третьої особи Третьої Одеської державної нотаріальної контори про встановлення факту постійного проживання однією сім`єю та визнання спадкоємцем четвертої черги, яке не було оскаржено у апеляційному порядку.
В судове засідання, призначене на 13.05.2021 року,  з`явився представник ОМР - Пірязєв Є.О., інші учасники процесу до суду апеляційної інстанції не з`явилися, хоча були повідомлені належним чином про дату, час і місце розгляду справи, що підтверджується рекомендованими повідомленнями про вручення поштового відправлення. 
Від представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 12.05.2021 року до канцелярії апеляційного суду надійшла заява, у якій представник просить відкласти розгляд справи у зв`язку з ускладненням епідемічної ситуації - зараження COVID-19.
Однак, вказана заява про відкладення розгляду справи не підлягає до задоволення з огляду на наступне.
Так, відповідно до статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги (частина 1), досліджуючи при цьому докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї (частина 2), а частиною 2 статті 372 цього Кодексу встановлено, що неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.
Заявник подав апеляційну скаргу та в ході апеляційного розгляду справи, суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог цієї апеляційної скарги. При цьому у апелянта була можливість для наведення суду наявних у нього доводів у поданій до суду апеляційній скарзі.
Станом на час апеляційного розгляду справи (13.05.2021 року) введений Кабінетом Міністрів України з 12 березня 2020 року карантин триває вже більше 1 року та в черговий раз продовжений до 30.06.2021 року і строки його завершення нікому не відомі: ця обставина є загальновідомою і не потребує доказування (частина 3 статті 82 ЦПК України), а саме по собі запровадження карантину не зупиняє роботи судів (постанова Верховного Суду від 13.01.2021 року у справі № 450/169/13-ц).
В той же час, з метою забезпечення доступу до правосуддя під час дії в Україні карантину та на виконання Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)» наказом Державної судової адміністрації України від 23.04.2020 року № 196 було затверджено Порядок роботи з технічними засобами відеоконференцзв`язку під час судового засідання в адміністративному, цивільному та господарському процесах за участі сторін поза межами приміщення суду, однак від представника ОСОБА_1  - ОСОБА_2 заяви до суду про участь у апеляційному розгляді справи в режимі відеоконференції не надходило. 
Виходячи з вищевказаного, враховуючи передбачені діючим процесуальним законодавством строки розгляду справи, неодноразове призначення справи до розгляду, баланс інтересів учасників справи у якнайшвидшому розгляді справи, усвідомленість учасників справи про розгляд справи, створення апеляційним судом під час розгляду даної справи умов для реалізації її учасниками принципу змагальності сторін, достатньої наявності у справі матеріалів для її розгляду, колегія суддів ухвалила відмовити у задоволенні заяви представника ОСОБА_1  - ОСОБА_2 про відкладення розгляду справи та розглянути справу за відсутності апелянта та його представника. 
Заслухавши пояснення , дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, апеляційний суд дійшов до висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, виходячи з наступного.
Згідно ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Оскаржуване рішення суду зазначеним вимогам відповідає, з огляду на таке.
Так, судом першої інстанції встановлено, що  ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_5 (а.с.8), після смерті якого відкрилася спадщина, що складається з квартири за адресою АДРЕСА_3 та квартири АДРЕСА_1 , що належали спадкодавцю на праві власності.
06.12.2012р. Третьою одеською державною нотаріальної конторою відкрита спадкова справа №1411/2012 після смерті ОСОБА_5 .
До нотаріальної контори з заявами про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_5 звернулися відповідачі.
24.04.2014р. рішенням апеляційного суду Одеської області заочне рішення Приморського районного суду м.Одеси від 17.01.2013р. (справа №1522/26467/12) скасовано та у задоволенні позову ОСОБА_1 до Одеської міської ради про встановлення факту постійного проживання ОСОБА_1 понад 5 років однією сім`єю з ОСОБА_5 на час відкриття спадщини, визнання спадкоємцем 4 черги за законом та поновлення строку на прийняття спадщини - відмовлено.
20.11.2013р. рішенням апеляційного суду Одеської області заочне рішення Малиновського районного суду м.Одеси від 12.02.2013р. (справа №521/1656/13) скасовано та у задоволенні позову ОСОБА_3 до Третьої одеської державної нотаріальної контори про встановлення факту спільного проживання, визнання спадкоємцем четвертої черги спадкування, визначення додаткового строку для прийняття спадщини - відмовлено.
Ухвалою Приморського районного суду м.Одеси (справа №522/7539/13) від 12.06.2014р. позов ОСОБА_4 про визнання права власності на квартиру АДРЕСА_1 - залишено без розгляду.
27.10.2015р. рішенням апеляційного суду Одеської області заочне рішення Київського районного суду м.Одеси від 06.03.2015р. (справа №520/16191/14) скасовано та у задоволенні позову ОСОБА_4 до Одеської міської ради про встановлення факту проживання однією сім`єю з ОСОБА_5 та визнання права власності - відмовлено.
Ухвалюючи рішення про задоволення позову, районний суд виходив з того, що оскільки спадкоємці за заповітом і за законом після смерті ОСОБА_5 відсутні, тому суд ухвалив рішення про визнання спадщини відумерлою.
Апеляційний суд погоджується із таким висновком районного суду, оскільки він відповідає вимогам закону та фактичним обставинам справи, виходячи з наступного. 
Так, відповідно до ч.ч.1,2 ст.1220 Цивільного кодексу України спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Часом відкриття спадщини є день смерті особи.
Відповідно до ч. 1 ст. 1221 Цивільного кодексу України місцем відкриття спадщини є останнє місце проживання спадкодавця.
Згідно ст.1277 ЦК України у разі відсутності спадкоємців за заповітом і за законом, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини, а також відмови від її прийняття орган місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини, а якщо до складу спадщини входить нерухоме майно - за його місцезнаходженням, зобов`язаний подати до суду заяву про визнання спадщини відумерлою.
Відповідно до ст. 278 ЦПК України, встановивши, що спадкоємці за заповітом і за законом відсутні або спадкоємці усунені від права на спадкування, або спадкоємці не прийняли спадщину чи відмовились від її прийняття, суд ухвалює рішення про визнання спадщини відумерлою та про передачу її територіальній громаді за місцем відкриття спадщини.
Згідно з роз`ясненнями, наданими Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільним і кримінальних справ у листі від 16.05.2013 р. N 24-753/0/4-13 «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування», у заяві про визнання спадщини відумерлою не можуть ставитись вимоги позовного характеру, зокрема, вимоги про передачу спадкового майна у власність територіальної громади. Суди повинні враховувати, що відповідно до ч. 1 ст.1277 Цивільного Кодексу України суд лише визнає спадщину відумерлою за заявою відповідного органу місцевого самоврядування у передбачених законом випадках.
Судовим розглядом справи встановлено, що територіальна громада м. Одеси є універсальним правонаступником відумерлого майна, яке на час відкриття спадщини знаходилось на території міста Одеси, у даному випадку - квартири за адресою АДРЕСА_3 та квартири АДРЕСА_1 , які залишилися після смерті ОСОБА_5 .
З урахуванням вищенаведеного, апеляційний суд погоджується із висновком районного суду, що оскільки спадкоємці за заповітом і за законом після смерті ОСОБА_5 відсутні, тому слід ухвалити рішення про визнання спадщини відумерлою.
У доводах апеляційної скарги, представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2 посилається на те, що дані позовні вимоги не могли бути задоволенні, оскільки по даному спору слід було застосувати позовну давність, а саме як стверджує апелянт строк позовної давності сплинув ще у 2015 році, проте позивач звернувся до суду у 2017 році. 
Проте вказані доводи апелянта є помилковими, з огляду на наступне. 
Так, згідно із ч.1 ст. 1277 ЦК України, у разі відсутності спадкоємців за заповітом і за законом, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини, а також відмови від її прийняття орган місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини, а якщо до складу спадщини входить нерухоме майно - за його місцезнаходженням, зобов`язаний подати до суду заяву про визнання спадщини відумерлою.
Відповідно до вимог ст.335 ЦПК України, діючий на момент подання позову, у заяві про визнання спадщини відумерлою мають бути зазначені відомості про час і місце відкриття спадщини, про майно, що становить спадщину, а також докази, які свідчать про належність цього майна спадкодавцю, про відсутність спадкоємців за заповітом і за законом, або про усунення їх від права на спадкування, або про неприйняття ними спадщини, або про відмову від її прийняття.
Статтею 336 ЦК України, суд відмовляє в прийнятті заяви про визнання спадщини відумерлою, якщо заява подана до закінчення одного року з часу відкриття спадщини.
Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.
Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові - ч. 4ст. 267 ЦК України.
Згідно зі ст. 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.
Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст. 257 ЦПК України). 
За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила - частина перша статті 261 ЦК України.
Отже, право на звернення із заявою про визнання спадщини відумерлою виникає у відповідного органу місцевого самоврядування через рік після відкриття спадщини, а строк позовної давності для подання заяви про визнання спадщини відумерлою закінчується через чотири роки після відкриття спадщини, за умови, що на протязі цих чотирьох років у спадкодавця не з`являться спадкоємці. 
Оскільки на протязі 2013-2015 року  судами розглядались справи: №1522/26467/12, №521/1656/13, №522/7539/13, №520/16191/14 щодо визначення кола спадкоємців ОСОБА_5 , тому право на позов у ОМР виникло лише після ухвалення останнього рішення апеляційного суду Одеської області у справі №520/16191/14, тобто з 27.10.2015 року, у зв`язку із чим посилання апелянта на пропуск позивачем строку позовної давності є помилковим. 
Доводи апеляційної скарги про те, що судом першої інстанції в особі судді Безкровного Я.В. були порушені приписи статей 7, 8, 10, 15 Кодексу суддівської етики, є неспроможними, з огляду на те, що не являються підставою для скасування рішення суду першої інстанції.  
Також, як було встановлено судом апеляційної інстанції 12.05.2021 року від представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 до канцелярії суду надійшла заява, у якій окрім прохання щодо відкладення розгляду справи, представник також зазначив, що він бажає взяти участь у судових дебатах у судовому засіданні, щоб встановити з якої причини позивач - ОМР вказала у позові неналежних відповідачів, замість того, щоб вказати відповідачем ОСОБА_6 , рідну доньку ОСОБА_5 , яка проживала разом із батьком та фактично вступила у спадщину, приєднавши до заяви копіі документів( в перекладі) щодо особи ОСОБА_6 . 
Проте апеляційний суд звертає увагу заявника на те, що відповідно до п. 3 ст. 367 ЦПК України, докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються апеляційним судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.
Однак апелянтом не надано до апеляційного суду жодних доказів неможливості подання зазначених документів до суду першої інстанції. 
Окрім того, виходячи з принципу змагальності цивільного процесу сторони повинні подати всі докази на підтвердження своєї позиції саме в суді першої інстанції, а безпідставне прийняття нових доказів на стадії апеляції може призводити до скасування рішень районних судів, а надалі - до скасування рішень апеляційних судів і залишення в силі попередніх.
Крім того, відповідно до ухвали Київського районного суду м.Одеси від 15.11.2016 року провадження по справі за позовом ОСОБА_6 до Одеської міської ради , ОСОБА_3 , ОСОБА_1 , треті особи: третя Одеська державна нотаріальна контора, ОСОБА_4 про визначення додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини було закрито, в звязку з відмовою ОСОБА_6 від позову, яка в установленому порядку не оскаржувалась.
Таким чином наведені в апеляційній скарзі доводи спростовуються матеріалами справи та встановленими судами обставинами, в цілому зводяться до переоцінки доказів та не дають підстав вважати, що судом першої інстанції порушено норми матеріального та процесуального права.
Інші доводи апеляційної скарги не спростовують правильних висновків суду першої інстанції.
Слід також зазначити, що Європейський суд з прав людини вказав, що п. 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).
Суд апеляційної інстанції враховує положення практики Європейського Суду з прав людини про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (справ «Гірвісаарі проти Фінляндії», п.32.)
Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burg and others v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no.2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41. 
Отже, апеляційний суд вважає, що судове рішення ґрунтується на повно та всебічно досліджених матеріалах справи, постановлено з дотриманням вимог матеріального та процесуального права і підстав для його скасування в межах доводів апеляційної скарги не вбачається.
На підставі ч.1 ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Оскільки суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, тому відповідно до ст. 141 ЦПК України новий розподіл понесених сторонами судових витрат не здійснюється.
На підставі викладеного і керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381-384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд 
П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 - залишити без задоволення. 
Рішення Київського районного суду м. Одеси від 29 травня 2018 року по цивільній справі за позовом Одеської міської ради до ОСОБА_1 ,  ОСОБА_3 та  ОСОБА_4 про визнання спадщини відумерлою - залишити без змін. 
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена шляхом подання касаційної скарги до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Повний текст судового рішення складено 24.05.2021 року.

Головуючий                                                                Т.В. Цюра

Судді:                                                                 Л.А. Гірняк

                                                                С.М. Сегеда