Номер провадження: 22-ц/813/5384/21 
Номер справи місцевого суду: 522/19572/19
Головуючий у першій інстанції Домусчі Л. В.
Доповідач Ващенко  Л. Г.

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25.03.2021 року                                                                 м. Одеса

Колегія суддів Одеського апеляційного суду у складі:
головуючої – судді Ващенко Л.Г.
суддів – Вадовської Л.М., Сєвєрової Є.С.,
за участі секретаря – Чепрас А.І., 

з участю: представника Національна поліція України

розглянула у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу представника Компанії БіТіСі Імпекс АГ на ухвалу Приморського районного суду м. Одеси від 21 листопада 2019 року про відмову у відкритті провадження (одноособово суддя Домусчі Л.В.) у цивільній справі за позовом Компанії БіТіСі Імпекс АГ до Міністерства внутрішніх справ України, Національної поліції України про зняття арешту, 

ІІ. ОПИСОВА ЧАСТИНА
18.11.2019 року Компанія БіТіСі Імпекс АГ (далі-БіТіСі) звернулась із позовом до Міністерства внутрішніх справ України (далі-МВС), Національної поліції України (далі-НП) про скасування арешту яхти «ДЖОЙ», офіційний номер судна 746326, порт реєстрації Джерсі, яка належить на праві приватної власності компанії БіТіСі і стосовно якої, на підставі постанови слідчого слідчої групи ГСУ МВС України від 20.05.2009 року, накладений арешт у кримінальній справі №1-12124.
Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 21.11.2019 року БіТіСі відмовлено у відкритті провадження у справі в порядку цивільного судочинства. 
БіТіСі не погодилась із ухвалою суду від 21.11.2019 року і в особі представника подала апеляційну скаргу, в якій просить ухвалу суду скасувати, справу направити до суду першої інстанції для вирішення питання про відкриття провадження у справі, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права.
Апеляційна скарга представника ОСОБА_1 зазначає: 
Судом першої інстанції невірно застосовано правову позицію Верховного Суду, викладену у постанові Великої Палати Верховного Суду від 17.10.2018 року в рамках справи №461/233/17-ц , що є причиною відмови у відкритті провадженні.
17.10.2018 року Велика Палата Верховного Суду в рамках справи №461/233/17-ц, вказала, що зняття арешту з майна, накладеного в рамках кримінального провадження, розглядається, у встановленому кримінальним процесуальним законодавством порядку.
Проте, судом не враховано, що Верховний Суд у постанові Великої Палати Верховного Суду від 17.10.2018 року в рамках справи №461/233/17-ц викладає аргументацію, базуючись на положеннях КПК України 2012 року, з огляду на те, що справа ще не була передана до суду і проводилось досудове слідство за правилами КПК України 2012 року. Велика Палата у постанові від 17.10.2018 року в рамках справи №461/233/17-ц, визнаючи, що на усунення перешкод у користуванні правом власності, позивач міг розраховувати у кримінальному провадженні, вказує на способи реалізації такого права.
Однак висновки, викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 17.10.2018 року в рамках справи №461/233/17-ц щодо способів реалізації права на усунення перешкод у користуванні правом власності, не є застосовним до позивача.
Кримінальна справа №01-12124 (справа №2603/4723/12) була направлена до суду 22.05.2012 року, тобто до моменту набуття чинності КПК України 2012 року, а саме до 20.11.2012 року. Кримінальна справа розслідувалася у порядку, передбаченому КПК України 1960 року, передана на розгляд суду, який розглядає справу за правилами КПК України 1960 року, відповідно до п.11 «Перехідних положень» КПК України 2012 року, згідно з яким кримінальні справи, які до дня набрання чинності цим Кодексом надійшли до суду від прокурорів з обвинувальним висновком, постановою про застосування примусових заходів медичного чи виховного характеру, постановою про направлення справи до суду для вирішення питання про звільнення особи від кримінальної відповідальності, розглядаються судами першої, апеляційної та касаційної інстанцій і Верховним Судом України в порядку, який діяв до набрання чинності цим Кодексом.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 17.10.2018 року в рамках справи №461/233/17-ц, зазначено, що після набрання чинності КПК України від 2012 року, на час звернення до суду з цивільним позовом позивач мав право захистити свої права відповідно до норм КПК України і що таке право передбачене п. 9 розділу XI «Перехідні положення» КПК України від 2012 року. Згідно з цим пунктом питання про зняття арешту з майна, накладеного під час дізнання або досудового слідства до дня набрання чинності цим Кодексом, вирішується в порядку, що діяв до набрання чинності цим Кодексом.
Порядок накладення та скасування арешту на майно було урегульовано ст. 126 КПК 1960 року, в якій зокрема зазначено, що забезпечення цивільного позову і можливої конфіскації майна провадиться шляхом накладення арешту на вклади, цінності та інше майно обвинуваченого чи підозрюваного або осіб, які несуть за законом матеріальну відповідальність за його дії, де б ці вклади, цінності та інше майно не знаходилось, а також шляхом вилучення майна, на яке накладено арешт. Скасування арешту на майно на стадії розслідування було можливим лише за постановою слідчого, коли в застосуванні цього заходу відпаде потреба (ч.6 ст. 126 КПК 1960 року). Позивач не мав статусу ні підозрюваного, ні обвинуваченого у кримінальній справі, що розслідувалась за правилами КПК України 1960 року. Зважаючи на це, порядок, що був передбачений ч. 6 ст. 126 КПК 1960 року, щодо позивача не може бути застосований, а відтак спосіб захисту права власності, запропонований Великою Палатою, не є ефективним. Другим можливим способом захисту права на власність у постанові Великої Палати Верховного Суду від 17.10.2018 року в рамках справи №461/233/17-ц визначено використання передбаченого п.1 ч1 ст. 303 КПК 2012 року права на оскарження під час досудового провадження рішень, дій чи бездіяльності слідчого володільцем тимчасово вилученого майна, іншою особою, права чи законні інтереси якої обмежуються під час досудового розслідування. Однак, цей спосіб захисту права не може бути застосований позивачем, оскільки справа розглядається виключно за правилами КПК України 1960 року. Третім способом захисту позивачем права власності, про яке зазначається у постанові Великої Палати Верховного Суду від 17.10.2018 року в рамках справи №461/233/17-ц є звернення до слідчого судді в порядку ст. 174 КПК 2012 року з клопотанням про скасування арешту майна. Однак і цей спосіб захисту права не може бути застосований, оскільки справа розглядається за правилами КПК України 1960 року.
Посилання суду на висновки, викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 17.10.2018 року в рамках справи №461/233/17-ц є некоректними, оскільки лише КПК України 2012 року передбачені способи захисту прав власника, який не є учасником кримінального провадження і не передбачена можливість такого захисту у порядку цивільного судочинства. Отже висновок Великої Палати Верховного Суду від 17.10.2018 року стосується процесуальних документів, ухвалених відповідно до КПК України 2012 року, а не КПК України 1960 року, оскільки Велика Палата Верховного Суду вважає, що оцінку правомірності процесуального документа, ухваленого у порядку кримінального судочинства не може бути надано у порядку іншого, а саме цивільного судочинства, оскільки лише чинним (КПК України 2012 року) передбачено порядок оскарження рішень, дій та бездіяльності органу досудового розслідування власниками, які не є учасником кримінального провадження.
КПК України 1960 року не передбачав способи захисту прав власника або володільця майна, який не є учасником кримінального провадження. Тому правовий висновок, викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 17.10.2018 року в рамках справи №461/233/17-ц, не є застосовним до позивача і суд безпідставно відмовив у відкритті провадження, оскільки позивач не має іншого ефективного способу захисту свого права власності.
В той же час, 24.04.2019 року Велика Палата Верховного Суду в рамках справи № 2-3392/11 зазначила, що якщо арешт на майно було накладено слідчим під час досудового слідства у кримінальній справі, на підставі положень КПК України 1960 року, питання про зняття арешту з майна, накладеного під час дізнання або досудового слідства до дня набрання чинності цим Кодексом, вирішується в порядку, що діяв до набрання чинності цим Кодексом, розгляд справи повинен відбуватися в порядку цивільного судочинства. Крім того, у разі неможливості скасування арешту за заявою власника постановою слідчого, захист права власності особи, майно якої було безпідставно арештовано в порядку КПК України 1960 року, або арешт на майно якої було накладено помилково тощо, може бути здійснено в судовому порядку. Так, відповідно до п. 4.1 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 серпня 1976 року № 6 «Про судову практику в справах про виключення майна з опису», суд не вправі відмовити у прийнятті позовної заяви про виключення майна з опису, якщо справу, у зв`язку з якою накладено арешт на майно, не вирішено.
Таким чином, незалежно від того, було розглянуто кримінальну справу, в межах якої накладено арешт на майно, чи ні, особа, чиї майнові права порушено, має право звернутися до суду з позовною заявою про звільнення майна з-під арешту.
Отже, позиція Великої Палати Верховного Суду стосовно юрисдикційної підсудності щодо зняття арешту з майна накладеного в рамках кримінального провадження залишається не змінним, розглядається у встановленому кримінальним процесуальним законодавством порядку, навіть за умови, що особа (власник) не є учасником кримінального провадження, однак, якщо арешт на майно було накладено слідчим під час досудового слідства у кримінальній справі на підставі положень КПК України 1960 року, а не КПК України 2012 р., то спір повинен вирішуватися у порядку цивільного судочинства.
Більш того, цей правовий висновок Велика Палата Верховного Суду підтвердила у постанові від 08.11.2019 року у справі № 643/3614/17.
Вимоги про звільнення майна з-під арешту, що ґрунтуються на праві власності на нього, виступають способом захисту зазначеного права (різновидом негаторного позову) і виникають з цивільних правовідносин, відповідно до частини першої статті 19 ЦПК України можуть бути вирішені судом цивільної юрисдикції. З урахуванням наведеного вище, вирішення цих вимог за правилами кримінального судочинства законом не передбачено.
Аналогічну правову позицію викладено Верховним Судом України у постанові від 15.05.2013 року у справі № 6-26цс13 та Великою Палатою Верховного Суду у постановах від 24.04.2019 року у справі № 2-3392/11, від 15.05.2019 року у справі № 372/2904/17-ц, від 21.08.2019 року у справі № 911/1247/18 і підстав для відступлення від неї немає.
Суд припустився помилки у застосуванні норм процесуального права та правових позицій Верховного Суду і судом прийнято необґрунтовану ухвалу про відмову у відкритті провадження.
Позивач не є учасником кримінального провадження та не має можливості подавати клопотання про зняття арешту за правилами, встановленими КПК України 1960 року, що робить неможливим захист права власності позивача на арештоване майно в межах кримінальної справи № 01-12124 (справа №2603/4723/12).
Спір між БіТіСі та МВС і НП не носить характер спору, що виникає з господарсько-правових відносин, тому скасування арешту, накладеного постановою слідчого у кримінальній справі не може розглядатися господарським судом, оскільки між сторонами відсутні господарські відносини, а слідчий діяв як сторона кримінального провадження при прийнятті постанови, у порядку КПК 1960 року.
У поясненнях на скаргу представник МВС зазначає: 
МВС заперечує проти задоволення апеляційної скарги у повному обсязі, вважаючи її необґрунтованою. 
Згідно зі ст. 19 ЦПК України, суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.
Позовні вимоги ОСОБА_1 спрямовані на скасування арешту моторної яхти «Джой» («JOY»), накладеного на підставі постанови слідчого слідчої групи ГСУ МВС України від 20.05.2009 року у кримінальній справі № 01-12124. Згідно з купчою «Bill of sale» від 10.10.2010 року моторна яхта «Джой» («JOY») перейшла у власність компанії БіТіСі Імпекс АГ (BTC Impex AG) (Республіка Сейшельські острови).
Фактично позивач оскаржує постанову слідчого про накладення арешту на майно, прийняте у кримінальній справі № 01- 12124, яке, як стверджує позивач, належить йому на праві приватної власності.
Слідчий є самостійним учасником кримінального провадження, рішення, дії або бездіяльність якого оскаржуються в порядку визначеному КПК України, нормами якого урегульовано, зокрема, порядок накладання арешту на майно та скасування арешту.
Аналогічної правової позиції дотримується Велика Палата Верховного Суду в постанові 17.10.2018 року у справі № 461/233/17-ц, зазначаючи, що «У разі, якщо право власності особи порушене у кримінальному провадженні, така особа, навіть за умови, що вона не є учасником кримінального провадження, має право на звернення з клопотанням про скасування арешту та вирішення інших питань, які безпосередньо стосуються її прав, обов`язків чи законних інтересів, у порядку, передбаченому КПК України».
Суд першої інстанції правомірно відмовив у відкритті провадження за позовом БіТіСі.
МВС не є учасником спірних правовідносин, не наділений повноваженнями накладати арешт або знімати арешт з майна, яке, як стверджує представник позивача, належить на праві власності останньому.
Представник НП не скористався правом надати відзив, пояснення або заперечення на апеляційну скаргу.

ІІІ. МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА
Суд першої інстанції, відмовляючи у відкритті провадження у справі виходив з того, що відповідно до висновку Великої Палати Верховного Суду від 17.10.2018 року, оцінку правомірності процесуального документа, ухваленого в порядку кримінального судочинства, не може бути надано у порядку іншого, а саме цивільного судочинства, оскільки КПК України передбачено порядок оскарження рішень, дій та бездіяльності органу досудового розслідування (а.с.36,37).
Колегія суддів не погоджується з висновками суду в цій частині з таких підстав.
З матеріалів справи вбачається наступне.
Слідчим в рамках кримінальної справи № 01-12124 прийнято постанову від 20.05.2009 року, якою моторну яхту «Джой» («JOY»), що знаходиться у порту м. Одеси, власником якої станом на 20.05.2009 року була компанія «Melan Shipmanagament» (Маршалові острови), визнано речовим доказом у кримінальній справі із забороною її відчуження, виїзду за межі порту м. Одеси або будь-якого переміщення без дозволу слідчого, до остаточного прийняття рішення по суті справи. 
На яхту «Джой» («JOY») накладений арешт в рамках кримінальної справи № 01-12124, яка розслідувалась відповідно до норм КПК України в редакції 1960 року.
Згідно з купчою «Bill of sale» від 10.10.2010 pоку, моторна яхта «Джой» («JOY») 10.10.2010 рок перейшла у власність Компанії БіТіСі Імпекс АГ (BTC Impex AG) (Республіка Сейшельські Острови).
Кримінальна справа №01-12124 (справа №2603/4723/12) за обвинуваченням ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 у вчиненні злочинів, передбачених ч. 4 ст. 28, ч. 4 ст. 190, ч. 2 ст. 205, ч. 3 ст. 209, ч. 1 ст. 255, ч. 2 ст. 358, ч. 3 ст. 358 КК України, постановою Деснянського районного суду м. Києва від 03.12.2018 року, повернута прокурору для усунення недоліків, в порядку ст. 249-1 КПК України (в редакції 1960 року).
Відповідно до ст. 125 КПК України (в редакції 1960 року), слідчий, за клопотанням цивільного позивача або з своєї ініціативи зобов`язаний вжити заходів до забезпечення заявленого в кримінальній справі цивільного позову, а також можливого в майбутньому цивільного позову, склавши про це постанову. В справах про злочини, за які кримінальним законом передбачена конфіскація майна, слідчий зобов`язаний вжити необхідних заходів до забезпечення виконання вироку в частині можливої конфіскації майна, склавши про це постанову. Статтею 126 КПК України (в редакції 1960 року) визначено, що забезпечення цивільного позову і можливої конфіскації майна провадиться шляхом накладення арешту на вклади, цінності та інше майно обвинуваченого чи підозрюваного або осіб, які несуть за законом матеріальну відповідальність за його дії, де б ці вклади, цінності та інше майно не знаходилось, а також шляхом вилучення майна, на яке накладено арешт. Накладення арешту на майно скасовується постановою слідчого, коли в застосуванні цього заходу відпаде потреба.
Позивач ОСОБА_1 не є учасником кримінальної справи № 01-12124 (справа №2603/4723/12) і не має можливості подавати клопотання про зняття арешту за правилами, встановленими КПК України 1960 року, що робить неможливим захист права власності позивача на арештоване майно в межах кримінальної справи № 01-12124 (справа №2603/4723/12).
Порядок скасування арешту майна, що накладений в межах кримінального провадження, встановлено статтею 174 КПК України 2012 року, і відповідно підлягає розгляду за правилами кримінального судочинства. Проте, арешт на спірні приміщення було накладено слідчим під час досудового слідства у кримінальній справі щодо обвинувачення ОСОБА_11  на підставі положень КПК України 1960 року. При цьому згідно з пунктом 9 розділу XI «Перехідні положення» КПК України 2012 року питання про зняття арешту з майна, накладеного під час дізнання або досудового слідства до дня набрання чинності цим Кодексом, вирішується в порядку, що діяв до набрання чинності цим Кодексом. Спори про право цивільне, пов`язані з належністю майна, на яке накладено арешт, розглядаються в порядку цивільного судочинства у позовному провадженні, якщо однією зі сторін відповідного спору є фізична особа, крім випадків, коли розгляд таких справ відбувається за правилами іншого судочинства (постанова від 24.04.2019 року Великої Палати Верховного Суду по справі № 2-3392/11).
Арешт на спірне майно було накладено під час дії КПК України 1960 року за процедурою, встановленою цим нормативно-правовим актом. Відповідно до пункту дев`ятого розділу ХІ «Перехідні положення» КПК України 2012 року арешт майна, застосований до дня набрання чинності цим Кодексом, продовжує свою дію до його зміни, скасування чи припинення у порядку, що діяв до набрання чинності цим Кодексом. Дана норма узгоджується з вимогами частини першої статті 5 КПК України, за якою процесуальна дія проводиться, а процесуальне рішення приймається згідно з положеннями цього Кодексу, чинними  на  момент  початку  виконання  такої  дії  або  прийняття  такого рішення.  З огляду на зазначене, на правовідносини, пов`язані з розв`язанням питання про припинення арешту майна, поширюються норми КПК України 1960 року. Проте положеннями цього Кодексу передбачалося прийняття рішення про зняття арешту з майна на стадії досудового слідства лише в межах провадження у кримінальній справі – або одночасно з винесенням постанови про її закриття (частина перша статті 214), або раніше, якщо в застосуванні відповідного заходу відпаде потреба (частина шоста статті 126). Із урахуванням викладеного, а також втрати чинності КПК України 1960 року, тривалого часу, що минув після закриття справи, істотних організаційних і кадрових змін, що в подальшому відбулися у правоохоронних органах, вирішення питання про припинення втручання у право власності  ОСОБА_12  та ОСОБА_13  шляхом звернення до слідчого або прокурора на підставі КПК України 1960 року очевидно не буде ефективним способом захисту порушеного права. Вимоги про звільнення майна з-під арешту, що ґрунтуються на праві власності на нього, виступають способом захисту зазначеного права (різновидом негаторного позову) і виникають з цивільних правовідносин, відповідно до частини першої статті 19 ЦПК України можуть бути вирішені судом цивільної юрисдикції. З урахуванням наведеного вище, вирішення цих вимог за правилами кримінального судочинства законом не передбачено. Аналогічну правову позицію викладено Верховним Судом України у постанові від 15 травня 2013 року у справі № 6-26цс13 та Великою Палатою Верховного Суду у постановах від 24 квітня 2019 року у справі № 2-3392/11 (провадження № 14-105цс19), від 15 травня 2019 року у справі № 372/2904/17-ц (провадження № 14-496цс18), від 21 серпня 2019 року у справі № 911/1247/18 (провадження № 12-99гс19) і підстав для відступлення від неї немає. Отже, висновок апеляційного суду про те, що питання про виключення майна з-під арешту має розглядатися в порядку КПК України є необґрунтованим (п.п. 26,27,31,37-39 постанови Великої Палати Верховного Суду від 08.11.2019 року по справі № 643/3614/17). 
З огляду на те, що на яхту «Джой» («JOY») накладений арешт в рамках кримінальної справи № 01-12124, яка розслідувалась відповідно до норм КПК України у редакції 1960 року, кримінальна справа №01-12124 (справа №2603/4723/12) за обвинуваченням ОСОБА_2 і інших у вчиненні злочинів, передбачених ч. 4 ст. 28, ч. 4 ст. 190, ч. 2 ст. 205, ч. 3 ст. 209, ч. 1 ст. 255, ч. 2 ст. 358, ч. 3 ст. 358 КК України, постановою Деснянського районного суду м. Києва від 03.12.2018 року, повернута прокурору для усунення недоліків, в порядку ст. 249-1 КПК України (в редакції 1960 року), враховуючи правову позицію Великої Палати Верховного Суду від 24.04.2019 року, а також постанову ВерховногоСуду від 08.11.2019 року, вирішення питання щодо зняття арешту, у даному випадку, не підлягає розгляду у порядку КПК України в редакції 2012 року.
Тому висновок суду першої інстанції в ухвалі, що питання зняття арешту підлягає вирішенню за нормами КПК України із посиланням на постанову Великої Палати Верховного Суду від 17.10.2018 року по справі №461/233/17-ц, є помилковим.
За таких обставин, ухвала суду не може залишатись без змін і підлягає скасуванню.
Колегія суддів звертає увагу суду першої інстанції на наступне.
У порядку цивільного судочинства заявлені вимоги юридичною особою БіТіСі до суб`єктів владних повноважень (НП та МВС) з приводу зняття арешту, накладеного у порядку КПК України в редакції 1960 року, у кримінальному провадженні.
Спори про право цивільне, пов`язані з належністю майна, на яке накладено арешт, розглядаються в порядку цивільного судочинства у позовному провадженні, якщо однією зі сторін відповідного спору є фізична особа, крім випадків, коли розгляд таких справ відбувається за правилами іншого судочинства (постанова від 24.04.2019 року Великої Палати Верховного Суду по справі № 2-3392/11).
Зважаючи на суб`єктний склад сторін, суд першої інстанції, вирішуючи питання про відкриття провадження у справі, повинен визначитись із предметною та суб`єктною юрисдикцією у справі.
Доводи представника  ОСОБА_1 у скарзі про необґрунтованість посилання суду в ухвалі на постанову Великої Палати Верховного Суду від 17.10.2018 року по справі №461/233/17-ц, оскільки йдеться про арешт в рамках кримінальної справи № 01-12124, яка розслідувалась відповідно до норм КПК України в редакції 1960 року, прийняті до уваги і є підставою для скасування ухвали суду.
Доводи представника  ОСОБА_1 у скарзі, що спір є цивільно-правовим і підлягає розгляду саме у порядку цивільного, а не господарського судочинства, до уваги не приймаються, оскільки питання належності спору до вказаних юрисдикцій судом першої інстанції в ухвалі від 21.11.2019 року не вирішувалось.
Доводи представника МВС, що суд правильно застосував висновки, викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 17.10.2018 року по справі № 461/233/17-ц, зважаючи на обґрунтування суду апеляційної інстанції, на увагу не заслуговують, а питання того чи є МВС належним відповідачем у справі, ухвалою суду від 21.11.2019 року не вирішувались.

ІV. РЕЗОЛЮТИВНА ЧАСТИНА
Керуючись ст. ст. 367, 374 ч.1 п.6, 379 ч.1, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, колегія суддів, 
ПОСТАНОВИЛА:         

Апеляційну скаргу представника Компанії БіТіСі Імпекс АГ – задовольнити частково.
Ухвалу Приморського районного суду м. Одеси від 21 листопада 2019 року про відмову у відкритті провадження у справі – скасувати, направити справу до суду першої інстанції для вирішення питання про відкриття провадження у справі.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту постанови суду.
Повний текст постанови суду складено 12.04.2021 року.

Судді Одеського апеляційного суду Л.Г. Ващенко

Л.М. Вадовська 

                                                Є.С. Сєвєрова