ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД	
Справа № 640/17148/20                                                                       Суддя першої інстанції: Кузьменко В.А.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

  25 травня 2021 року                                                                                            м. Київ
Колегія суддів Шостого апеляційного адміністративного суду у складі:
головуючого судді          - Пилипенко О.Є.  
суддів                    - Глущенко Я.Б. та Собківа Я.М.,
при секретарі           - Василенко Ю.А., 
розглянувши в порядку письмового провадження апеляційні скарги ОСОБА_1 та Міністерства оборони України на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 18 лютого 2021 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Міністерства оборони України, третя особа - ІНФОРМАЦІЯ_1 про визнання протиправними дій, зобов`язати вчинити дії,

В С Т А Н О В И Л А :

У липні 2020 року позивач – ОСОБА_1 звернувся до Окружного адміністративного суду м. Києва з адміністративним позовом до Міністерства оборони України, третя особа - ІНФОРМАЦІЯ_1 про визнання протиправними дій, зобов`язати вчинити дії, в якому просив: 
-          визнати протиправним та скасувати рішення комісії Міністерства оборони України з розгляду питань, пов`язаних із призначенням і виплатою одноразової грошової допомоги та компенсаційних сум про відмову у призначенні одноразової грошової допомоги членам сім`ї загиблого військовослужбовця Збройних Сил України, сержанта ОСОБА_2 , викладене у пункті 4 протоколу комісії Міністерства оборони Міністерства оборони Міністерства оборони Міністерства оборони Міністерства оборони України з розгляду питань, пов`язаних із призначенням і виплатою одноразової грошової допомоги та компенсаційних сум від 13 березня 2020 року №41 від 13 березня 2020 року; 
-          зобов`язати Міністерство оборони України призначити та виплатити ОСОБА_1 передбачену статтею 16 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» одноразову грошову допомогу у зв`язку із загибеллю військовослужбовця Збройних Сил України, сержанта ОСОБА_2 , у розмірі 750-кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб на 1 січня року, в якому здійснюватиметься виплата батьку.
Рішенням Окружного адміністративного суду м. Києва від 18 лютого 2021 року адміністративний позов задоволено частково.
Не погоджуючись з судовим рішенням, ОСОБА_1 та Міністерством оборони України подані апеляційні скарги, в яких ОСОБА_1 просить скасувати рішення суду першої інстанції в частині відмовлених позовних вимог та прийняти нову постанову в цій частині, якою позов задовольнити в повному обсязі, Міністерство оборони України просить суд апеляційної інстанції скасувати оскаржуване рішення суду першої інстанції та прийняти нове, яким у задоволенні адміністративного позову відмовити в повному обсязі.
Свої вимоги апелянти обґрунтовують тим, що судом першої інстанції при постановленні оскаржуваного рішення було неповно з`ясовано обставини, що мають значення для справи, порушено норми матеріального та процесуального права. 
11 травня 2021 року, відповідно до штампу вхідної кореспонденції суду Вх.№ 18236, позивачем надіслано до суду відзив на апеляційну скаргу відповідача, в якому ОСОБА_1 повністю заперечує проти задоволення вимог апеляційної скарги, наголошує, що останнім, на виконання вимог п. 10 Порядку, було надано відповідача копію вироку Дружківського міського суду Донецької області від 02.10.2018 року у справі № 229/3086/16-к, постанови Верховного Суду від 26.02.2020 року, копію акта службового розслідування, затвердженого командиром військової частини польова пошта НОМЕР_1 від 03.11.2016 року, копію висновку судово-медичного експерта № 83 від 05.05.2016 року № 12016050260000519, витяг з Протоколу ЦВЛК № 94 від 07.02.2020 року, що спростовує доводи відповідача про ненадання документу, що свідчили б про причини і обставини смерті ОСОБА_2 
13 травня 2021 року, відповідно до штампу вхідної кореспонденції суду Вх.№ 18506, представником Міністерства оборони надіслано до суду відзив на апеляційну скаргу ОСОБА_1 , відповідно до змісту якого відповідач вважає, що вона не підлягає задоволенню, наголошує, що не зважаючи на наявність причинного зв`язку між смертю ОСОБА_2 та проходженням ним військової служби існують умови, при яких призначення і виплата одноразової грошової допомоги не здійснюються (в той час як з поданих позивачем документів вбачається скоєння ОСОБА_2 дій за ознаками вчиненого адміністративного правопорушення, а саме – в стані алкогольного сп`яніння). 
Відповідно до ч.ч. 1, 2, 3 ст. 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
У відповідності до ст.. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Приймаючи рішення про часткове задоволення позову, суд першої інстанції виходив з того, що смерть загиблого військовослужбовця ОСОБА_2 настала під час виконання службових обов`язків військової служби внаслідок одержання, тілесних ушкоджень, нанесених сержантом ОСОБА_3 та не є наслідком перебування ОСОБА_2 у стані алкогольного сп`яніння, оскільки ним не вчинялось певних активних дій у стані алкогольного сп`яніння, які безпосередньо призвели до події, що спричинила його загибель, втім, належним способом захисту порушеного права позивача є зобов`язання відповідача призначити та виплатити позивачу одноразову грошову допомогу у зв`язку із загибеллю військовослужбовця Збройних Сил України ОСОБА_2 у розмірі 500-кратного прожиткового мінімуму встановленого законом для працездатних осіб, на дату загибелі (смерті) – ІНФОРМАЦІЯ_2 , а не в розмірі 750-кратного прожиткового мінімуму, як помилково вважає позивач.
Колегія суддів вважає вказаний висновок суду першої інстанції обґрунтованим, з огляду на наступне.
Як встановлено судом та вбачається із матеріалів справи, ОСОБА_1 є членом сім`ї загиблого військовослужбовця ОСОБА_2 , а саме батьком, що підтверджується копією свідоцтва про народження ОСОБА_2 від 20   листопада 1973 року серії НОМЕР_2 та копією паспорта позивача серії НОМЕР_3 , виданого Первомайським РВ УДМС України в Миколаївській області 17 вересня 2014 року.
ОСОБА_2 проходив військову службу у Збройних Силах України у військовій частині НОМЕР_1 та з 02 вересня 2015 року брав участь в антитерористичній операції, забезпеченні її проведення і захисті незалежності, суверенітету та територіальної цілісності України в районі проведення антитерористичної операції на території Донецької та Луганської областей, що підтверджується довідкою, виданою військовою частиною НОМЕР_1 від 11 жовтня 2015   року №2/41103.
Відповідно до копії свідоцтва про смерть від 22 червня 2016 року серії НОМЕР_4 ОСОБА_2 помер ІНФОРМАЦІЯ_2 .
В лікарському свідоцтві про смерть від 05 травня 2016 року №90 судово-медичним експертом ОСОБА_4 встановлена така причина смерті: травматичний субарахноїдальний крововилив, відкритий перелом основи черепу.
Висновком експерта від 03 червня 2016 року №83 встановлено, що смерть ОСОБА_2 настала від тупої травми голови з переломом основи черепа, яка ускладнилась крововиливом під м`які мозкові оболонки, в шлуночки і речовину головного мозку, набряком мозку, що спричинило зупинку функції центральної нервової системи, серцевої діяльності і дихання.
Відповідно до акта службового розслідування, затвердженого командиром військової частини польова пошта НОМЕР_1 від 03 листопада 2016 року встановлено, що смерть сержанта ОСОБА_2 настала під час виконання обов`язків військової служби та не пов`язана із вчиненням кримінального чи адміністративного правопорушення, не є наслідком вчинення ним дій у стані алкогольного сп`яніння чи навмисного спричинення собі тілесних ушкоджень. 
Вироком Дружківського міського суду Донецької області від 02 жовтня 2018 року провадження №1-кп/229/55/2018, залишеним без змін постановою Верховного Суду від 26   лютого 2020 року, встановлено, що смерть потерпілого ОСОБА_2 стоїть у причинному зв`язку з ушкодженнями, спричиненими умисними діями обвинуваченого ОСОБА_3 (далі по тексту – ОСОБА_3 ) і настала в результаті травматичного субарахноїдального крововиливу та відкритого перелому основ черепу та визнано ОСОБА_3 винуватим у вчиненні умисного вбивства ОСОБА_2 .
Для отримання одноразової грошової допомоги у зв`язку зі смертю ОСОБА_2 позивач звернувся із заявою від 23 грудня 2019 року до Старосинявського районного військового комісаріату.
У відповідь на заяву позивача Хмельницький обласний військовий комісаріат в листі від 23 березня 2020 року №14/2275/15 повідомив, що комісія МО України дійшла висновку про відмову в призначенні одноразової грошової допомоги.
Комісія Міністерства оборони України з розгляду питань, пов`язаних із призначенням і виплатою одноразової грошової допомоги та компенсаційних сум (далі по тексту – Комісія) рішенням, викладеним у формі протоколу від 13   березня 2020 року №41, затвердженого Міністром оборони України 16 березня 2020   року, відмовила у призначенні одноразової грошової допомоги батьку загиблого військовослужбовця Збройних Сил України ОСОБА_1 , посилаючись на статтю 164 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», відповідно до якої призначення і виплата одноразової грошової допомоги не здійснюються, якщо загибель (смерть) військовослужбовця є наслідком вчинення ним адміністративного правопорушення або дій у стані алкогольного сп`яніння.
Вважаючи протиправним рішення відповідача щодо відмови у виплаті одноразової грошової допомоги члену сім`ї загиблого військовослужбовця Збройних Сил України, позивач звернувся із вказаним позовом до суду.
Надаючи правову оцінку обставинам справи, висновкам суду першої інстанції та доводам апелянта, колегія суддів зазначає наступне.
Частиною 2 статті 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку із виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни здійснюється відповідно до Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу».
Відповідно до статті 41 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» виплата одноразової грошової допомоги, зокрема, у разі загибелі (смерті) військовослужбовців , військовозобов`язаних, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори, та резервістів під час виконання ними обов`язків служби у військовому резерві здійснюється в порядку і на умовах, встановлених Законом України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей».
Згідно зі статтею 1 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» соціальний захист військовослужбовців - діяльність (функція) держави, спрямована на встановлення системи правових і соціальних гарантій, що забезпечують реалізацію конституційних прав і свобод, задоволення матеріальних і духовних потреб військовослужбовців відповідно до особливого виду їх службової діяльності, статусу в суспільстві, підтримання соціальної стабільності у військовому середовищі. Це право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, у старості, а також в інших випадках, передбачених законом.
Дія Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» відповідно до пункту 2 частини першої статті 3 поширюється, в тому числі, на членів сімей військовослужбовців, які загинули, померли чи пропали безвісти.
Відповідно до частини першої статті 16 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» одноразова грошова допомога, зокрема, у разі загибелі (смерті) військовослужбовців - гарантована державою виплата, що здійснюється особам, які згідно з цим Законом мають право на її отримання.
Згідно з положеннями пункту 1 частини другої статті 16 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» одноразова грошова допомога призначається і виплачується у разі, зокрема, загибелі (смерті) військовослужбовця під час виконання ним обов`язків військової служби.
Випадки, коли призначення і виплата одноразової грошової допомоги не здійснюються встановлені пунктом 1 статті 164 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», а саме, якщо загибель (смерть) військовослужбовця є наслідком: 
а) вчинення ним злочину або адміністративного правопорушення;
б) вчинення ним дій у стані алкогольного, наркотичного чи токсичного сп`яніння;
в) навмисного спричинення собі тілесного ушкодження, іншої шкоди своєму здоров`ю або самогубства (крім випадку доведення особи до самогубства, встановленого судом);
г) подання особою завідомо неправдивих відомостей для призначення і виплати одноразової грошової допомоги.
Аналогічні положення закріплені в пункті 19 Порядку призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2013 року №975 (далі по тексту – Порядок №975).
Аналіз наведених норм права свідчить про те, що допомога не призначається і не виплачується лише у випадку, якщо смерть військовослужбовця є наслідком вчинення активних дій самим військовослужбовцем, який знаходиться у стані алкогольного сп`яніння. Сам факт знаходження військовослужбовця у стані алкогольного/наркотичного сп`яніння на час настання смерті не є підставою для відмови у призначенні і виплаті одноразової грошової допомоги його членам сім`ї.
Тобто, на думку суду, в такому випадку необхідно встановити причинно-наслідковий зв`язок між станом сп`яніння військовослужбовця та його смертю (загибеллю).
Аналогічну позицію викладено в постановах Верховного Суду від 20 березня 2018   року у справі №813/4502/17 та від 11 квітня 2018 року у справі №802/1869/17-а.
Як встановлено судом першої інстанції, смерть ОСОБА_2 настала від тупої травми голови з переломом основи черепа, яка ускладнилась крововиливом під м`які мозкові оболонки, в шлуночки і речовину головного мозку, набряком мозку, що спричинило зупинку функції центральної нервової системи, серцевої діяльності і дихання та, відповідно до акту службового розслідування, настала під час виконання обов`язків військової служби, не пов`язана із вчиненням кримінального чи адміністративного правопорушення, не є наслідком вчинення ним дій у стані алкогольного сп`яніння чи навмисного спричинення собі тілесних ушкоджень. 
Крім того, вироком Дружківського міського суду Донецької області від 02 жовтня 2018 року провадження №1-кп/229/55/2018, залишеним без змін постановою Верховного Суду від 26   лютого 2020 року, ОСОБА_3 визнано винуватим у пред`явленому обвинуваченні за частиною першою статті 115 Кримінального кодексу України. 
У вказаному вироку встановлено, що обвинувачений ОСОБА_3 в судовому засіданні свою провину частково визнав, та пояснив, що 22 квітня 2016 року він разом зі своїм раніше знайомим військовослужбовцем ОСОБА_5 поїхав в с. Суха Балка з метою відпочити. В ніч з 22 квітня 2016 року на 23 квітня 2016 року приблизно 24 годині відвіз товариша до опорного пункту, який знаходиться біля с. Шуми на автомобілі ВАЗ 2106. Повертаючись назад та проїжджаючи повз пропускний пункт військової частини НОМЕР_1 , він під`їхав до посту і побачив чергового військовослужбовця ОСОБА_2 , який спав на посту в стані сильного алкогольного сп`яніння. Почавши його будити, почув нерозбірливу мову, після чого, знаходячись в стані злості та хвилювання, почав наносити йому удари руками та ногами по різним частинам тіла. Пізніше зателефонував своєму співслужбовцю, якому повідомив, що черговий військовослужбовець знаходиться в стані сильного алкогольного сп`яніння. Після чого на пост прийшов ОСОБА_5 та ОСОБА_6 , які забрали вогнепальну зброю. Він стягнув ОСОБА_2 з чергового приміщення на вулицю, де стояв автомобіль ВАЗ 2106, і поклав його до багажника з метою провчити його, вивізши його за межі розташування військової частини та прив`язавши до дерева. Приїхавши до свого знайомого ОСОБА_7 , який знаходився в с. Суха Балка м. Торецька в гостях у Грановських, попросив його допомогти йому, на що отримав згоду. Приїхавши на раніше не знайоме місце поблизу с. Суха Балка, вони разом з Цимбалістим витягли з багажника ОСОБА_2 та поклали біля машини. ОСОБА_7 відійшов в сторону, а ОСОБА_2 , підвівшись на ноги, сперся на багажник та щось відповів. В цей час, відчувши гнів, він знову почав йому наносити удари кулаками та ногами, та взявши поруч палку, наніс йому приблизно два удари палицею, після чого відтягнув його від машини та покинув. 
Смерть потерпілого ОСОБА_2 стоїть у причинному зв`язку переліченими вище ушкодженнями і настала в результаті травматичного субарахноїдального крововиливу та відкритого перелому основ черепу.
На переконання колегії суддів, зазначеними документами підтверджується, що смерть загиблого військовослужбовця ОСОБА_2 настала під час виконання службових обов`язків військової служби внаслідок одержання, тілесних ушкоджень, нанесених сержантом ОСОБА_3 та не є наслідком перебування ОСОБА_2 у стані алкогольного сп`яніння, оскільки ним не вчинялось певних активних дій у стані алкогольного сп`яніння, які безпосередньо призвели до події, що спричинила його загибель. 
З огляду на зазначене, колегія суддів вважає вірним висновок суду першої інстанції щодо того, що позивачем подано документи, які свідчать про те, що загибель (смерть) військовослужбовця не пов`язана з вчиненням ним кримінального чи адміністративного правопорушення або не є наслідком вчинення ним дій, зокрема, у стані алкогольного сп`яніння, оскільки законодавством чітко не визначено, який конкретно документ має бути поданий заявником про те, що загибель (смерть) військовослужбовця не пов`язана з вчиненням ним кримінального чи адміністративного правопорушення або не є наслідком вчинення ним дій, у стані алкогольного, наркотичного, токсичного сп`яніння або навмисного спричинення собі тілесного ушкодження чи самогубства, а тому до уваги мають бути взяті всі інші достовірні документи.
Також, суд при вирішення спору враховує, що Конституційний Суд України неодноразово розглядав питання, пов`язані з реалізацією права на соціальний захист, і сформулював правову позицію, згідно з якою Конституція України виокремлює певні категорії громадян України, що потребують додаткових гарантій соціального захисту з боку держави. До них, зокрема, належать громадяни, які відповідно до статті 17 Конституції України перебувають на службі у військових формуваннях та правоохоронних органах держави, забезпечуючи суверенітет і територіальну цілісність України, її економічну та інформаційну безпеку, а саме - у Збройних Силах України, органах Служби безпеки України, міліції, прокуратури, охорони державного кордону України, податкової міліції, Управління державної охорони України, державної пожежної охорони, Державного департаменту України з питань виконання покарань тощо (рішення Конституційного Суду України від 06 липня 1999 року №8-рп/99 та від 20 березня 2002 року №5-рп/2002).
Необхідність додаткових гарантій соціальної захищеності цієї категорії громадян, як під час проходження служби, так і після її закінчення зумовлена насамперед тим, що служба у Збройних Силах України, інших військових формуваннях та правоохоронних органах держави пов`язана з ризиком для життя і здоров`я, підвищеними вимогами до дисципліни, професійної придатності, фахових, фізичних, вольових та інших якостей (рішення Конституційного Суду України від 20 березня 2002 року №5-рп/2002).
Враховуючи викладене, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції про наявність підстав для визнання протиправним та скасування рішення відповідача про відмову у призначенні одноразової грошової допомоги членам сім`ї загиблого військовослужбовця Збройних Сил України.
Щодо розміру виплати одноразової грошової допомоги, варто зазначити наступне.
Відповідно до ч. 9 ст. 163 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» зазначено, що порядок призначення і виплати одноразової грошової допомоги визначається Кабінетом Міністрів України.
Механізм призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві визначається Порядком №975.
Відповідно до пункту 3 Порядку №975 днем виникнення права на отримання одноразової грошової допомоги, зокрема, у разі загибелі (смерті) військовослужбовця є дата смерті, що зазначена у свідоцтві про смерть.
Отже, порядок виплати одноразової грошової допомоги та розмір їх виплати визначаються нормами чинними на день виникнення права на отримання грошової допомоги. Наступна зміна законодавства не впливає на порядок отримання, розмір допомоги тощо, і це відповідає принципу правової визначеності як складової принципу верховенства права.
Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 07 лютого 2019 року у справі №127/12061/17.
Як встановлено судом, відповідно до свідоцтва про смерть, день смерті ОСОБА_2 01-02 травня 2016 року.
Пунктом «а» частини першої статті 162 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», в редакції чинній на дату виникнення права на отримання позивачем одноразової грошової допомоги, визначено, що одноразова грошова допомога призначається і виплачується у розмірі 500-кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб, - у разі загибелі (смерті) військовослужбовця, військовозобов`язаного або резервіста у випадках, зазначених у підпунктах 1-3 пункту 2 статті 16 цього Закону.
Згідно із підпунктом 1 пункту 2 статті 16 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», в редакції чинній на дату виникнення права на отримання позивачем одноразової грошової допомоги, одноразова грошова допомога призначається і виплачується, зокрема, у разі загибелі (смерті) військовослужбовця під час виконання ним обов`язків військової служби.
Судом встановлено, що смерть ОСОБА_2 настала під час виконання обов`язків військової служби.
Аналогічна норма міститься в пункті 5 Порядку №975, в редакції чинній на дату виникнення права на отримання позивачем одноразової грошової допомоги, відповідно до якої одноразова грошова допомога призначається і виплачується у розмірі 500-кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб на дату загибелі (смерті), рівними частками членам сім`ї, батькам та утриманцям загиблого (померлого) військовослужбовця, військовозобов`язаного та резервіста.
Таким чином, позивач має право на призначення одноразової грошової допомоги у розмірі 500-кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб на дату загибелі, а саме - станом на 01 травня 2016 року.
Посилання позивача, на той факт, що норми Порядку № 975 є нормами підзаконного акту та суперечать нормам Закону, а тому не можуть бути застосовані в межах спірних правовідносин, колегія суддів вважає необґрунтованими, позаяк норми Порядку № 975 на час розгляду даної справи та на час виникнення спірних правовідносин є чинними, неконституційними не визнавались, а тому підлягають застосуванню.
Стосовно доводів відповідача про те, що позивач не скористався своїм правом і не звертався до уповноваженого органу за отриманням одноразової грошової допомоги у визначений законом строк, колегія суддів вважає за необхідне зазначити наступне.
Згідно з пунктом 8 статті 163 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» особи, які мають право на отримання одноразової грошової допомоги, передбаченої цим Законом, можуть реалізувати його протягом трьох років з дня виникнення у них такого права.
Як вбачається з матеріалів справи, позивач звернувся до Хмельницького обласного військового комісаріату через Старосинявський районний військовий комісаріат 23 грудня 2019 року.
Проте, позивач стверджує, що він неодноразово звертався до Старосинявського районного військового комісаріату за місцем його проживання з клопотанням направити необхідні документи до розпорядника бюджетних коштів для вирішення питання про призначення одноразової грошової допомоги, на які отримав роз`яснення, що документи будуть направлені після прийняття остаточного судового рішення в кримінальному провадженні.
Матеріали справи такі звернення позивача не містять, проте, відповідач та третя особа не спростовують зазначеного, не спростовано даних фактів й в апеляційній скарзі.
Разом з тим, Дружківським міським судом Донецької області вирок у кримінальній справі №229/3086/16-к (кримінальне провадження №1-кп/229/55/2018) винесений 02   жовтня 2018   року, який залишений без змін ухвалою Донецького апеляційного суду від 10 квітня 2019   року та постановою Верховного Суду від 26 лютого 2020 року.
Отже, остаточне судове рішення, яким встановлені обставини, підстави загибелі (смерті) військовослужбовця ОСОБА_2 та відсутність причинно-наслідкового зв`язку між станом сп`яніння військовослужбовця та його смертю (загибеллю) прийнято 26 лютого 2020 року.
За таких обставин, наявні підстави для реалізації позивачем права на отримання одноразової грошової допомоги після спливу трирічного строку з дня смерті його сина ОСОБА_2 . 
Посилання відповідача на правову позицію, викладену в постанові Верховного Суду від 13.05.2020 року у справі № 810/2517/18, не спростовують висновків, викладених в рішенні суду першої інстанції, позаяк в вищевказаному рішенні серед іншого було зазначено, що «Велика Палата Верховного Суду також сформулювала позицію щодо можливості поновлення преклюзивного строку, якщо його пропущено з причин, що є поважними і не залежали від волі та дій особи, зокрема, у постановах від 20 червня 2018 року у справі № 553/1642/15-ц, від 29 серпня 2018 року у справі № 755/17365/15-ц та від 20 березня 2019 року у справі № 456/450/16-ц, де зазначила, що строкові обмеження для реалізації особою свого майнового права без можливості поновлення такого строку, якщо його пропущено з причин, що є поважними і не залежали від волі та дій такої особи, не є необхідним у правовій державі; таке обмеження буде непропорційним і неправомірним обмеженням прав особи та неправомірним втручанням у право на мирне володіння своїм майном та реалізації майнових прав.»
Щодо решти аргументів сторін, суд звертає увагу, що згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (справа «Серявін проти України», § 58, рішення від 10 лютого 2010 року).
Враховуючи вищевикладене, колегія суддів дійшла висновку, що судом першої інстанції було правильно встановлено фактичні обставини справи, надано належну оцінку дослідженим доказам, правильно застосовано норми матеріального та процесуального права. У зв`язку з цим суд вважає необхідним апеляційні скарги ОСОБА_1 та Міністерства Оборони України - залишити без задоволення, а рішення Окружного адміністративного суду м. Києва від 18 лютого 2021 року – без змін. 
Керуючись ст..ст. 241, 242, 308, 311, 316, 321, 322, 325, 329 КАС України, колегія суддів, -  
П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційні скарги ОСОБА_1 та Міністерства Оборони України – залишити без задоволення.
Рішення Окружного адміністративного суду м. Києва від 18 лютого 2021 року – без змін.
Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню не підлягає, за виключенням випадків передбачених п. 2 ч. 5 ст.328 КАС України.

Головуючий суддя:                                                                       О.Є.Пилипенко 

Суддя:                                                                                 Я.Б.Глущенко 

                                                                                                    Я.М.Собків        

Повний текст виготовлено 25 травня 2021 року.