ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 545/3547/17  Номер провадження 22-ц/814/597/21	Головуючий у 1-й інстанції Гальченко О. О.  Доповідач ап. інст. Бондаревська С. М.	

П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 квітня 2021 року 	м. Полтава	

Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
       головуючого судді: Бондаревської С.М.
       суддів: Пилипчук Л.І., Чумак О.В.
секретар: Зеленська О.І.
за участю представника позивача – адвоката Пожидаєва В.О.
представника відповідача – адвоката Гаро Г.О.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Полтаві в режимі відеоконференції цивільну справу за апеляційною скаргою представника відповідача ОСОБА_1 –адвоката Гаро Ганни Олександрівни 
       на рішення Полтавського районного суду Полтавської області від 19 листопада 2020 року 
       у справі за позовом  ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про розірвання шлюбу, –
В С Т А Н О В И В :
У листопаді 2017 року ОСОБА_3 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_1 про розірвання шлюбу.
Свої позовні вимоги обґрунтовувала тим, що між нею, громадянкою України, та ОСОБА_1 , громадянином ОСОБА_4 , 06 червня 2015 року було укладено шлюб, зареєстрований Центральним Відділом державної реєстрації актів цивільно-го стану реєстраційної служби Полтавського міського управління юстиції, про що в книзі реєстрації шлюбів цього ж числа зроблено актовий запис за №563.
Подружнє життя не склалося, сімейні стосунки фактично розірвано. Відновлення подружніх стосунків з відповідачем та подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу вважає неможливим. зазначає На примирення з відповідачем , не згодна, наполягає на розірванні шлюбу.
Заочним рішенням Полтавського районного суду Полтавської області від 15 січня 2018 року позов ОСОБА_2 – задоволено.
Шлюб між ОСОБА_5 та ОСОБА_3 – розірвано.
У січні 2019 року представник відповідача ОСОБА_1 –адвокат Гаро Г.О. звернулася до суду першої інстанції з заявою про перегляд заочного рішення Полтавського районного суду Полтавської області від 15 січня 2018 року.
Ухвалою Полтавського районного суду Полтавської області від 13 березня 2019 року заяву представника відповідача ОСОБА_1 в особі адвоката Гаро Г.О. про перегляд заочного рішення суду - задоволено. Скасовано заочне рішення Полтавського районного суду Полтавської області від 15 січня 2018 року. 

У квітні 2019 року ОСОБА_2 звернулася до суду з уточненим позовом до ОСОБА_6 про розірвання шлюбу.
В обґрунтування позовних вимог зазначала, що внаслідок знайомства через мережу Інтернет з відповідачем та епізодичних побачень з ним під час його візитів в Україну, він їй здавався чемним і вихованим та поводився як звичайна доросла людина. 
Після укладення 06 червня 2015 року шлюбу у Центральному ВДРАЦС Полтавського МУЮ та її переїзду до Великої Британії, вона невдовзі зрозуміла, що відповідач є емоційно нестабільною людиною, страждає на неконтрольовані напади агресії, має алкогольну й наркотичну залежність, інші проблеми із психічним здоров`ям, внаслідок чого вимушений приймати антидепресанти, що підтверджується, листом Southsea Medical Centre від 23 серпня 2017 року, Southampton University Hospitals NHS Trust від 02 червня 2010 pоку.
Їхнє подружнє життя майже від початку спільного сумісного проживання не склалось. Як виявилось власного житла відповідач не мав і з моменту її переїзду вони жили або в його сестри – ОСОБА_7 ( ОСОБА_8 ) за адресою: АДРЕСА_1 (у соціальному житлі виданому державою для ОСОБА_9 та її трьох дітей, що позбавляє права інших осіб легально проживати в ньому), або в його матері з вітчимом за адресою: АДРЕСА_2 , доки вони не переїхали за іншою адресою: АДРЕСА_3 , після того, як відповідач побив вітчима.
Зазначала, що за даними поліцейської бази даних відповідач має 6 судимостей за 10 епізодів злочинних дій, що були скоєні ним у період з: 2001 року по 2009 рік, в тому числі за злочини проти людини у 2009 році, злочини проти житла у 2003 році, крадіжки та споріднені злочини у 2002-2006 роках, носіння холодної зброї в 2001 році, інші правопорушення у 2004-2006 роках, а також напад на сестру та її партнера в 2015 році. Також до відповідача застосо-вувалось покарання у вигляді попередження за зберігання кокаїну в 2014 році, що підтверд-жується інформацією, наданою поліцією м. Хемпшира згідно витягу. 
Про все це відповідач не розповідав їй та ці обставини вона з`ясувала вже під час перебування у Великій Британії.
       У квітні 2017 року відповідача звинуватили в махінаціях з соціальним житлом та виселили із соціального житла. В той час вона вже була вагітна. Тоді він вирішив використати її як безкоштовну сурогатну матір і неодноразово намагався змусити написати відмову від її ще ненародженої дочки, щоб уникнути покарання від влади – якби він був визнаний батьком-одинаком з повного опікою над малолітньою дитиною, його б забезпечили соціальним житлом та допомогою. Вона категорично відмовилася, що призвело до знущань по відношенню не лише до неї, а й до ненародженої доньки: він ґвалтував її, застосовував силу, доводив до істерик, попри те, що знав про її важку вагітність і загрозу для її життя матері та її дитини, що підтверджується відповідними медичними висновками. 
ІНФОРМАЦІЯ_1 у них народилася дочка – ОСОБА_10 , яка, згідно довідки про реєстрацію громадянства №6124КВ-536-159 від 06 липня 2017 року, є громадян-кою України Після народження дитини містер Віннен викрав її документи, а також документи дочки, в тому числі й свідоцтво про народження й відмовився їх повертати, в чому сам зізнався поліції, що підтверджується витягом з інформації, наданої поліцією.
З моменту народження дитини він постійно був напідпитку. Його дратував плач дитини, він нічого не робив, щоб її заспокоїти. Не витримуючи плачу ОСОБА_11 , коли та була в нього руках, одного разу він кинув її на ліжко. Вона зрозуміла, що життя під одним дахом з цією людиною ставить в небезпеку не лише її, а й новонароджену доньку, бо він не міг контролювати свої дії, був агресивним.
Завдяки поліції вона з новонародженою дочкою тимчасово перебувала в притулку без грошей та документів. Через надзвичайний стрес, шок і голод в неї зменшилася кількість грудного молока, що негативно вплинуло на новонароджену доньку, тому вимушена була звернутися до української громади та церкви за допомогою. Українська діаспора, завдяки соціальним мережам та контактам серед членів української громади, допомогла оплатити їй та дочці житло, харчування, а також купити все необхідне для новонародженої дитини, що підтверджується копіями заяв про підтримку.
Деякий час вона проживала разом з донькою в притулку для жертв домашнього на-силля й визнана жертвою домашнього насилля через дії відповідача, що підтверджується листом Bromlеу&Croydon Women's Aid. Їх місцезнаходження було засекречено від відповіда-ча та його родичів. Також, в реабілітаційному центрі вона пройшла курс психологічної реабі-літації, що підтверджується сертифікатом, оскільки їй діагностували посттравматичний стрес
Повернувшись в Україну, вона розпочала з донькою життя з чистого аркуша: вони мають власне житло, дитина має стабільне родинне оточення – дідуся та бабусю, дядька, які її люблять і піклуються про неї, духовний, моральний розвиток. 
Вказувала, що вона (позивач) розуміє важливість ролі батька в житті дитини, але за умови, що це здорові стосунки, які не вплинуть токсично на фізичне та психічне здоров`я дитини. Проте, подальше подружнє життя з відповідачем вважає неможливим з огляду на вказані нею обставини.
Заперечувала проти надання строку для  примирення, оскільки вважає, що цей проце-суальний механізм використовується стороною відповідача виключно для затягування судового процесу розірвання шлюбу через те, що одночасно Міністерством юстиції України в інтересах ОСОБА_1 подано позов про повернення дитини до Сполученого Королівства Великої Британії та Північної Ірландії (цивільна справа №552/1759/19 перебуває в провадженні Київського районного суду м. Полтави). Також на розгляді Полтавського апеляційного суду знаходиться апеляційна скарга на ухвалу Полтавського районного суду в цивільній справі №545/2247/18 за її позовом до відповідача про визначення місця прожи-вання малолітньої дитини.
Вважає, що викладені нею обставини та докази, які їх підтверджують, доводять обґрунтованість її позовних вимог. Вона переконана, що подальше спільне життя і збереження шлюбу з ОСОБА_1 суперечить її інтересам та інтересам її малолітньої доньки, що є підставою для його розірвання. Просила розірвати шлюб між нею та відповідачем та після розірвання шлюбу залишити їй прізвище – ОСОБА_12 .

Ухвалою Полтавського районного суду Полтавської області від 12 червня 2019 року задоволено заяву представника відповідача ОСОБА_1 , надано сторонам строк - три місяці для примирення. Зобов`язано відповідача ОСОБА_1 вживати відповідні заходи до примирення та збереження шлюбу з позивачкою.

Рішенням Полтавського районного суду Полтавської області від 19 листопада 2020 року уточнені позовні вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про розірвання шлюбу – задоволено.
Шлюб між ОСОБА_13 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , укладений 06 червня 2015 року в Центральному відділі Центральному відділі державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Полтавського міського управління юстиції (актовий запис № 563) – розірвано. Прізвище позивачки після розірвання шлюбу залишено – ОСОБА_12 .

Частково не погодившись з даним судовим рішенням, представник відповідача ОСОБА_6 – адвокат Гаро Г.О. оскаржила його в апеляційному порядку. 
В апеляційній скарзі, посилаючись на неповне з`ясування судом першої інстанції обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду обставинам справи, – просила частково змінити оскаржуване нею судове рішення, а саме – мотивувальну частину рішення, виклавши її з урахуванням вимог ст. 265 ЦПК України, а також врахувавши недопустимість і недостатність поданих позивачем доказів.
Вважає, що суд першої інстанції визнав встановленими обставини, які не були доведені і мають значення для справи, вийшов за межі предмету спору, допустив порушення норм процесуального права, а також порушено принципи рівності змагальності і диспозитив-ності сторін, адже у судовому рішенні детально наведено та акцентовано увагу лише на заявах сторони позивача і свідомо нівельовано та обмежено зазначення заяв і доводів сторони відповідача, 
Так, судом першої інстанції в оскаржуваному рішенні зазначено, що представник відповідача визнала по суті уточнені позовні вимоги, але просила врахувати підстави, встановлені постановою Полтавського апеляційного суду від 18 вересня 2019 року у справі №552/1759/19… як причини для розірвання шлюбу. 
Проте в оскаржуваному рішенні судом здійснено детальний виклад усіх заяв позивача про підстави розірвання шлюбу з уточненої позовної заяви, а також додатково наголошено на висловлених представником позивача підставах розірвання шлюбу. Водночас, на проти-вагу вищезазначеному, судом взагалі не було зазначено, у чому саме полягали підстави, встановлені постановою Полтавського апеляційного суду від 18 вересня 2019 року у справі №552/1759/19, які просила врахувати представник відповідача, не вказано про надані пред-ставником відповідача додаткові пояснення з детальною порівняльною таблицею з усіма недопустимими доказами, на які посилається позивач у своїй уточненій позовній заяві, та на які вона вже посилалася, і які були досліджені судом у вищезазначеній справі.
Між тим, у постанові від 18 вересня 2019 року у справі №552/1759/19 Полтавський апеляційний суд встановив, що «наведені докази у їх сукупності дають підстави зробити обґрунтований висновок про те, що у державі постійного місця проживання дитини між батьками, згідно встановлених процедур, у судовому порядку розглядається спір щодо взаємовідносин між батьками (сторонами у цій справі) стосовно дитини; всупереч забороні суду ОСОБА_2 залишила країну постійного проживання дитини і вивезла її в Україну, чим унеможливила продовження розгляду справи у суді; у порядку, встановленому законом, що діє на території постійного проживання дитини; факти домашнього насильства з боку позивача відносно відповідачки не підтверджені. Висновок суду першої інстанції щодо існування реального серйозного ризику створення нетерпимої обстановки для дитини з боку позивача в країні повернення ґрунтується на припущеннях».
Представник відповідача зазначала в судовому засіданні, що відповідач не заперечує проти розірвання шлюбу, однак він не визнає і заперечує ті підстави розірвання шлюбу, на які посилається позивач. Однак, це також не було зазначено судом першої інстанції у рішенні.
Окрім того, вважає, що суд першої інстанції характеризуючи відповідача, є упередже- ним, використовує оціночні судження, базуючись лише на словах позивачки та доданих до справи листах різних осіб, які не були допитані в судовому засіданні як свідки та яким про ситуацію що склалась відомо лише зі слів позивача, і на підставі цього, вийшовши за межі предмету спору, без належних і допустимих доказів, всупереч вже встановленому факту недоведеності домашнього насильства щодо позивача, навіть без особистої участі сторін у судовому засіданні, без їх заслуховування, визнав встановленою вину відповідача у проявах небезпечної агресії до позивача, що нібито призвела її до вкрай скрутного становища та моральних і фізичних страждань. 
При цьому зазначала, що жодних належних та допустимих доказів на підтвердження знущань, гвалтування чи іншої неправомірної поведінки відповідача по відношенню до позивача не надано. Відповідні твердження є виключно суб`єктивними, емоційно забарвлю-ними і нічим не підтвердженими міркуваннями позивача.
Позивач посилається, що саме дії відповідача справили негативний вплив на її здоров`я, проте, як і на території України, у Великобритані домашнє насильство, ґвалтування та погрози вбивством є кримінально караними діяннями і вину особи у його вчиненні може встановити лише суд у кримінальній справі, а аж ніяк не суд у спаві про розірвання шлюбу.
Позивачем не було надано належних і допустимих доказів на підтвердження визнання відповідача винним у вчиненні домашнього насильства, ґвалтування та погрози вбивством, а відтак, доки інше не встановлено, звинувачення позивача є безпідставними і не мали братись судом до уваги. 

На апеляційну скаргу представника відповідача ОСОБА_1 – адвоката Гаро Г.О. свій відзив подала ОСОБА_2 , в якому, спростовуючи доводи апелянта, просила рішення суду першої інстанції – залишити без змін, а апеляційну скаргу – без задоволення.
Вважає апеляційну скаргу безпідставною, адже її доводи не спростовують правиль-ність висновків суду першої інстанції, перекручують фрагменти мотивувальної частини оскаржуваного судового рішення й зводяться до переоцінки доказів.
Вказувала, що після реєстрації шлюбу з відповідачем та її переїзду до Великої Британії, через неадекватну поведінку відповідача, їй стало відомо, що відповідач має алкогольну та наркотичну залежність та інші проблеми із психічним здоров`ям, внаслідок чого він проявляв емоційну нестабільність та мав неконтрольовані напади агресії по відношенню до неї під час важкої вагітності та після народження дитини, погрожував її життю, через що вона відчувала постійний надзвичайний стрес, тривогу, небезпеку її життю та дитини. 
Протягом тривалого часу відповідач вів антисуспільну поведінку, внаслідок чого отримав шість судимостей. Окрім того, не маючи особистого житла, він не забезпечував належного побутового рівня проживання їх сім`ї, що у свою чергу, не могло не відобрази-тись негативно на їхніх сімейних стосунках. Дані обставини підтверджуються низкою легалізованих доказів, які не спростовані відповідачем.
Внаслідок створення відповідачем нестерпних умов у сім`ї, вона з червня 2017 року з донькою проживала окремо та відповідач приїздив до місцевого контактного Центру Люїшам (адміністративного району Лондону) для побачень з дитиною на підставі рішень судів по сімейних справах Великої Британії, що підтверджує наявність серйозних сімейних конфліктів між сторонами, які унеможливлювали сумісне проживання.
На її думку, при розгляді даної справи, суд першої інстанції належним чином мотивував прийняте рішення, Правова оцінка фактичних обставин справи, взятих судом до уваги, здійснена на підставі належних та допустимих доказів, а судове рішення відповідає вимогам законності та обґрунтованості.

Судове засідання судом апеляційної інстанції проводилося в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням учасників справи в режимі відеоконференції із застосуванням програмного забезпечення «ЕаsiCon» за участю представника позивача – адвоката Пожидаєва В.О. та представника відповідача – адвоката Гаро Г.О. Сторони, будучи належним чином повідомленими про дату, час і місце судового засідання, до суду апеляційної інстанції не з`явилися, надавши повноваження на участь у суді апеляційної інстанції своїм представникам.
Колегія суддів, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає до задоволення з наступних підстав.
Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.
За нормами ч. 1 ст. 376 ЦПК України  підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Судом першої інстанції встановлено, що після знайомства через мережу Інтернет ОСОБА_3 , яка є громадянкою України, з ОСОБА_1 , громадянином Великої Британії, сторони 06 червня 2015 року у Центральному ВДРАЦС Полтавського МУЮ в м. Полтаві уклали шлюб /т. 1 а. с. 8/. 
Після реєстрації шлюбу позивачка переїхала до Великої Британії, де ІНФОРМАЦІЯ_1 у подружжя в м. Портсмуті народилася дочка – ОСОБА_14 , яка зареєстрована громадянкою України та на даний час проживає разом із позивачкою /т. а. с. 53, 118/.
Вказані обставини підтверджуються наявними у справі доказами та не заперечуються жодною зі сторін.
Також суд вважав встановленим, що після реєстрації шлюбу та переїзду позивачки до Великої Британії їй протягом певного часу сумісного проживання через неадекватну поведінку відповідача стало відомо, що відповідач має алкогольну та наркотичну залежність та інші проблеми із психічним здоров`ям, внаслідок чого мав емоційну нестабільність та проявляв неконтрольовані напади агресії по відношенню до неї під час її важкої вагітності та після народження дитини, погрожував її життю, тому вона відчувала постійний надзвичайний стрес, тривогу, небезпеку її життю та дитини. Дана тривога є документально обґрунтованою випадком викрадення у неї її особистих документів та її дитини. 
Взагалі протягом тривалого часу в період з 2001 року по квітень 2017 року відповідач вів антисуспільну поведінку, маючи 6 судимостей, що не могло не відобразитись негативно на їх сімейні стосунки та не забезпечив належного побутового рівня проживання їх як сім`ї, бо не мав особистого житла, позивачка разом з новонародженою дитиною опинилася з вини відповідача через небезпечну агресію до неї у вкрай скрутному становищі, мала післяпологові ускладнення із здоров`ям, що негативно вплинуло на фізичний і психологіч-ний стан її та дитини, що підтверджується низкою легалізованих доказів на момент розгляду даної справи, які є не спростованими відповідачем та послугували не тільки підставами незаконного вивезення 04 вересня 2018 року позивачкою дитини для забезпечення їх нормального існування, уникнення стану постійного стресу і нервової напруги, почуття захищеності з Великої Британії в Державу Україну, а й одночасно призвели до фактичного розпаду сім`ї.
Внаслідок створення відповідачем вказаної позивачкою нетерпимої обстановки в сім`ї, – з червня 2017 року сторони проживали окремо та відповідач приїздив до місцевого контактного Центру Люїшам (адміністративного району Лондону ) для побачень з дитиною на підставі рішень судів по сімейним справам Великої Британії, що підтверджує наявність серйозних сімейних конфліктів між сторонами, що унеможливлювало сумісне проживання.
Термін для примирення строком на 3 місяці наданий ухвалою суду за клопотанням відповідача позитивних наслідків не дав, так як відповідачем не надано доказів щодо прийняття відповідних заходів для примирення, тому суд вважає дане клопотання формально заявленим. В той час, вказав, що матеріали справи не містять будь-яких доказів негативної поведінки під час шлюбу з боку позивачки.
Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції дійшов висновку про те, що уточнені позовні вимоги позивачки підлягають задоволенню із заявлених частково позивачкою підстав (крім визнання її жертвою домашнього насилля) в межах встановлених ухвалою Полтавського апеляційного суду від 18 вересня 2020 року (справа № 552/1759/19).
При цьому суд врахував, що позивачка категорично заперечує проти подальшого перебування у шлюбі з відповідачем, адже після всіх понесених нею моральних та фізичних страждань, які вона пережила за час спільного проживання з відповідачем, за встановлених судом обставин подальше спільне життя подружжя та збереження шлюбу є абсолютно неможливим, суперечить їх інтересам та інтересам їх дитини, шлюб існує формально.

Колегія суддів не може повністю погодитися з висновками суду першої інстанції, виходячи з наступного.
Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. 
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. 
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Рішення місцевого суду не повною мірою відповідає вказаним вимогам.
За нормами ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встанов-ленню при ухваленні судового рішення. 
Згідно ч. ч. 1, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
В той же час у відповідності з частинами 1 та 4 ст. 82 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню: якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання;
обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністра-тивній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.
Судом в свою чергу встановлено, підтверджуються належними доказами,що сторони у справі: позивачка ОСОБА_3 , яка є громадянкою України, та відповідач ОСОБА_1 , громадянин Великої Британії, – 06 червня 2015 року зареєстрували шлюб у м. Полтаві /т. 1 а. с. 8/. 
Після реєстрації шлюбу позивачка переїхала до Великої Британії, де ІНФОРМАЦІЯ_1 у подружжя Вінненів ІНФОРМАЦІЯ_1 в м. Портсмуті (Велика Британія) народилася дочка – ОСОБА_14 , яка зареєстрована громадянкою України /т. а. с. 53, 118/. 
На даний час сімейно-шлюбні відносини між сторонами припинені внаслідок виниклих між ними непорозумінь, конфліктів та на тлі цього неприязних стосунків. 
Позивач на час вирішення даного спору проживає разом з малолітньою дочкою в Україні та категорично не погоджується на примирення з відповідачем, а тому наполягає на розірванні шлюбу. 
Вказані обставини визнаються як сторонами, так і їх представниками, отже, відповідно до норм ч. 1 ст. 82 ЦПК України – не підлягають доказуванню.
За змістом ст. 24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка.
Частина 1 ст. 8 Конвенції про захист прав та основоположних свобод передбачає право особи на повагу до свого приватного та сімейного життя.
Нормою ч. 3 ст. 105 СК України визначено, що шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду.
Відповідно до ч. 2 ст. 112 СК України суд ухвалює рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них.
Відповідно до ст. 113 СК України особа має право після розірвання шлюбу надалі іменуватися цим прізвищем або відновити своє дошлюбне прізвище.
Враховуючи принципи рівноправності жінки і чоловіка, закон вимагає, щоб згода на одруження була взаємною. Принцип добровільності шлюбу є чинним не лише на стадії його реєстрації, а і під час знаходження в шлюбі, що зумовлює можливість добровільного розірвання шлюбу, про що записано в ст. 16 Конвенції «Про дискримінацію жінок» в ч. 1 п.п. «с», «однакові права і обов`язки під час шлюбу і після його розірвання».
Таким чином, оскільки шлюб – це сімейний союз, який підкреслює договірну природу шлюбу, що зумовлює його добровільний характер, – суд першої інстанції, встановивши волевиявлення обох сторін на розірвання шлюбу, неможливість його збереження через відсутність у них такого бажання, дійшов правомірного висновку, з урахуванням цитованих вище норм закону, про можливість задоволення позову.
Окрім того, представник відповідача в судовому засіданні зазначала, що відповідач також не заперечує проти розірвання шлюбу, однак він не визнає і заперечує ті підстави розірвання шлюбу, на які посилається позивач. 
Проте суд першої інстанції вказані обставини залишив поза увагою, поклавши в основу судового рішення про розірвання шлюбу саме підстави, наведені на обґрунтування позовних вимог позивачкою без зазначення належності і допустимості наданих нею доказів на підтвердження зазначених нею підстав. При цьому районний суд допустився суперечливого висновку, одночасно вказавши в рішенні про те, що уточнені позовні вимоги позивачки підлягають задоволенню із заявлених частково позивачкою підстав (крім визнання її жертвою домашнього насилля) в межах встановлених ухвалою Полтавського апеляційного суду від 18 вересня 2020 року (справа № 552/1759/19), взагалі не зазначивши в чому саме полягали підстави, встановлені судовим рішенням апеляційної інстанції. Таким чином поза увагою суду залишився той факт, що підстави позовних вимог про розірвання шлюбу, на які посилалася позивач та підстави, встановлені постановою Полтавського апеляційного суду від 18 вересня 2020 року у справі № 552/1759/19, фактично є взаємовиключними. 
Між тим у постанові Полтавського апеляційного судувід 18 вересня 2019 року у справі №552/1759/19 за позовом Головного територіального управління юстиції у Полтавсь-кій області в інтересах ОСОБА_1  до ОСОБА_2  про за- безпечення повернення малолітньої дитини до Сполученого Королівства Великої Британії та Північної Ірландії, – проаналізовано докази надані ОСОБА_2 , які є аналогічними доказам, наданим позивачкою у даній справі, та зроблено висновок про те, що вони не є достатніми для висновку про те, що вона була жертвою домашнього насильства, враховуючи, що дома-шнє насильство є кримінальним правопорушенням згідно законодавства Великобританії. 
Окрім того, апеляційний суд дійшов висновку, що зазначені докази не містять інформації про насильницькі або будь-які негативні дії, вчинки ОСОБА_1 відносно своєї малолітньої доньки. Беззаперечним є лише те, що внаслідок конфлікту між сторонами відповідачка опинилася у скрутному матеріальному становищі, післяпологові ускладнення зі здоров`ям, необхідність виконувати призначені судом процедури у межах розгляду справи по спору відносно дитини негативно вплинули на її фізичний і психологічний стан. 
Вказана постанова Полтавського апеляційного суду у справі №552/1759/19 була предметом розгляду суду касаційної інстанції та постановою Верховного Суду від 11 грудня 2019 року – залишена без змін, отже є чинною на час вирішення даного спору. 
Відтак, обставини, встановлені вказаним рішенням суду у цивільній справі, в силу ч. 4 ст. 82 ЦПК України, доказуванню не підлягають.
Інших доказів, на спростування вищевказаних обставин, встановлених зазначеним судовим рішенням, стороною позивача у справі, яка є предметом апеляційного розгляду, – не надано.
Не знайшли також свого підтвердження посилання позивача на алкогольну та наркотичну залежність відповідача, а також на наявність у нього проблем із психічним здоров`ям. При цьому призначення лікарями тих чи інших лікарських засобів від тривоги жодним чином не є належним достовірним та допустимим доказом для встановлення належності алкогольної та/або наркотичної залежності, чи проблем із психічним здоров`ям.
Також безпідставним є посилання суду на те, що відповідач з 2001 року мав антисуспільну поведінку, при цьому судом не обґрунтовано якими доказами це підтверд-жується та яким чином та чи інша поведінка відповідача у 2001 році вплинула на сімейні відносини сторін., з огляду на укладення сторонами шлюбу лише у 2015 році.
Отже суд першої інстанції вирішуючи спір по суті не дав відповідної правової оцінки вищенаведеним обставинам, допустився помилкового висновку, визнавши встановленими наведені стороною позивача підстави розірвання шлюбу всупереч відсутності належних і допустимих доказів щодо цього.
За наведених обставин, оскаржуване судове рішення Полтавського районного суду Полтавської області від 19 листопада 2020 року, відповідно до норм п. п. 3, 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України підлягає зміні, з викладенням його мотивувальної частини в редакції цієї постанови.

Керуючись ст. ст. 367, 374, п. п. 3, 4 ч. 1 ст. 376, ст. ст. 382, 384 ЦПК України, апеляційний суд, –
П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу представника відповідача ОСОБА_1 – адвоката Гаро Ганни Олександрівни – задовольнити.

Рішення Полтавського районного суду Полтавської області від 19 листопада 2020 року – змінити, виклавши його мотивувальну частину в редакції цієї постанови.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена протягом тридцяти днів шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий:          Бондаревська С.М.

Судді:                                                                          Пилипчук Л.І.

Чумак О.В.