ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД	
Справа № 620/5969/20                                                                                         Суддя першої інстанції: Падій В.В.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

  02 червня 2021 року                                                                                       м. Київ
          
          Колегія суддів Шостого апеляційного адміністративного суду у складі:
          судді-доповідача                       - Горяйнова  А.М.,
          суддів                                            - Костюк Л.О. та Чаку Є.В.,  
розглянувши в порядку письмового провадження в м. Києві апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Чернігівського окружного адміністративного суду від 29 січня 2021 року, яке ухвалене в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження), у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Чернігівського обласного територіального центру комплектування та соціальної підтримки про визнання неправомірними дій та зобов`язання вчинити дії, 
ВСТАНОВИЛА:

У грудні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з адміністративним позовом, у якому просив:
- визнати неправомірними дії Чернігівського обласного територіального центру комплектування та соціальної підтримки щодо утримання з середнього заробітку (грошового забезпечення) за весь час затримки виплати належних при звільненні грошових сум по день фактичного розрахунку податку на доходи фізичних осіб у розмірі 7200 грн 00 коп. без рівноцінної та повної компенсації розміру податку;
- зобов`язати Чернігівський обласний територіальний центр комплектування та соціальної підтримки виплатити (компенсувати) недоотриманий середній заробіток (грошове забезпечення) у вигляді утриманого податку на доходи фізичних осіб у розмірі 7200 грн 00 коп.
Рішенням Чернігівського окружного адміністративного суду від 29 січня 2021 року у задоволенні вказаного адміністративного позову було відмовлено. 
Не погоджуючись із прийнятим судовим рішенням, позивач подав апеляційну скаргу в якій просить скасувати оскаржуване рішення та прийняти нову постанову про задоволення позову. Свої вимоги обґрунтовує тим, що суд першої інстанції порушив норми матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи. Скаржник вказує на те, що має право на компенсацію сум податку з доходів фізичних осіб, що були утримані із середнього грошового забезпечення за час затримки виплати належних при звільненні грошових сум. Позивач наголошує на тому, що факт звільнення з військової служби не є перешкодою для виплати такої компенсації. 
Відзив на апеляційну скаргу ОСОБА_1 від Чернігівського обласного територіального центру комплектування та соціальної підтримки не надходив. 
Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 311 КАС України справа розглядається в порядку письмового провадження за наявними у ній матеріалами.
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає необхідним апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Чернігівського окружного адміністративного суду від 29 січня 2021 року – без змін, виходячи із наступного.
Згідно зі ст. 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
У відповідності до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду – без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Судом першої інстанції встановлено та сторонами справи не заперечується, що ОСОБА_1 проходив військову службу на посаді військового комісара Ріпкинського районного територіального центру комплектування та соціальної підтримки. Наказом Командувача Сухопутних військ Збройних Сил України (по особовому складу) від 10 червня 2019 року № 213 позивача було звільнено з військової служби в запас відповідно до п. «б» ч. 2 ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» за станом здоров`я.
Наказом Військового комісара Ріпкинського районного територіального центру комплектування та соціальної підтримки (по стройовій частині) від 06 липня 2019 року № 170 ОСОБА_1 з 04 серпня 2019 року виключено із списків особового складу Ріпкинського районного територіального центру комплектування та соціальної підтримки Чернігівської області, всіх видів забезпечення та наказано провести остаточний розрахунок із належних позивачу виплат при звільненні.
Рішенням Чернігівського окружного адміністративного суду від 05 листопада 2019 року у справі № 620/2665/19, що залишене без змін постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 29 січня 2020 року було визнано неправомірною бездіяльність Чернігівського обласного територіального центру комплектування та соціальної підтримки щодо відмови у виплаті позивачу грошової компенсації за невикористані дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій, яка передбачена п. 12  ст. 12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», а також зобов`язано нарахувати та виплатити грошову компенсацію за невикористані дні відпустки за 2015, 2016, 2017, 2018, 2019 роки.    
На виконання вказаного судового рішення відповідачем 20 лютого 2020 року проведено перерахунок та виплату відповідних коштів.
У подальшому рішенням Чернігівського окружного адміністративного суду від 20 травня 2020 року у справі № 620/1274/20, яке залишене без змін постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 28 вересня 2020 року, було визнано протиправною бездіяльність Чернігівського обласного територіального центру комплектування та соціальної підтримки щодо непроведення із ОСОБА_1 повного розрахунку у день звільнення з військової служби та стягнуто на його користь середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в сумі 40000 грн 00 коп.
Зазначене судове рішення було виконане позивачем 30 жовтня 2020 року шляхом перерахування на картковий рахунок ОСОБА_1 32000 грн 00 коп.
Позивач 04 листопада 2020 року звернувся до відповідача із запитом щодо причин виплати йому замість 40000 грн 00 коп. середнього заробітку в розмірі 32000 грн 00 коп.
Листом від 10 листопада 2020 року № 5/5351ф Чернігівський обласний територіальний центр комплектування та соціальної підтримки повідомив позивача про те, що із суми середнього заробітку, стягнутого за рішенням суду від 20 травня 2020 року, було утримано податок на доходи фізичних осіб у розмірі 7200 грн 00 коп. та військовий збір у розмірі 600 грн 00 коп., у зв`язку з чим виплачено середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в розмірі 32200 грн 00 коп.   
Не погоджуючись діями Чернігівського обласного територіального центру комплектування та соціальної підтримки щодо утримання податку на доходи фізичних осіб без здійснення відповідної компенсації, ОСОБА_1 звернувся до суду із адміністративним позовом. 
Приймаючи рішення про відмову в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив з того, що виплата грошової компенсації сум податку здійснюється шляхом рівноцінного та повного відшкодування втрат частини грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат, одержаних у зв`язку з виконанням ними своїх обов`язків під час проходження служби. Проте виплата середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні не передбачена в структурі грошового забезпечення, а є фактично санкцією, мірою відповідальності роботодавця за несвоєчасний розрахунок при звільненні працівника (військовослужбовця), відтак не є тією виплатою, яка пов`язується з виконанням обов`язків під час проходження служби.
Колегія суддів погоджується із зазначеним висновком суду першої інстанції, оскільки він знайшов своє підтвердження під час апеляційного розгляду справи.
Відповідальність за затримку розрахунку при звільненні встановлена ст. 117 КЗпП України. 
Згідно з вказаною нормою права в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.
Як раніше зазначалося, на підставі рішення Чернігівського окружного адміністративного суду від 20 травня 2020 року у справі № 620/1274/20 позивачу 30 жовтня 2020 року було виплачено середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в сумі 32200 грн 00 коп. Одночасно відповідачем як роботодавцем (податковим агентом) із нарахованої суми утримано податок на доходи фізичних осіб у сумі  7200 грн 00 коп. та військовий збір у сумі 600 грн 00 коп.
Згідно з пп.пп. 163.1.1, 163.1.2 п. 163.1 ст. 163 Податкового кодексу України об`єктом оподаткування резидента є загальний місячний (річний) оподатковуваний дохід. Доходи з джерела їх походження в Україні, які остаточно оподатковуються під час їх нарахування (виплати, надання).
До загального місячного (річного) оподатковуваного доходу платника податку, відповідно до пп. 164.2.1 п. 164.2 ст.164 Податкового кодексу України, включаються доходи у вигляді заробітної плати, нараховані (виплачені) платнику податку відповідно до умов трудового договору (контракту).
За правилами пп. 168.1.1 п. 168.1 ст. 168 Податкового кодексу України податковий агент, який нараховує (виплачує, надає) оподатковуваний дохід на користь платника податку, зобов`язаний утримувати податок із суми такого доходу за його рахунок, використовуючи ставку податку, визначену в статті 167 цього Кодексу.
У відповідності до пп.пп. 1.2, 1.3 п. 161 підрозділу 10 «Інші перехідні положення» Податкового кодексу України об`єктом оподаткування військовим збором є доходи, визначені статтею 163 Податкового кодексу України. Ставка збору становить 1,5 відсотка від об`єкта оподаткування, визначеного підпунктом 1.2 цього пункту.
Позивачем не заперечується, що сума коштів, виплачених йому на виконання рішення Чернігівського окружного адміністративного суду від 20 травня 2020 року у справі № 620/1274/20, є об`єктом оподаткування податком на доходи фізичних осіб та військовим збором. 
Позовні вимоги ОСОБА_1 ґрунтуються на тому, що Чернігівський обласний територіальний центр комплектування та соціальної підтримки повинен був самостійно компенсувати суму утриманого податку на доходи фізичних осіб при виплаті середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. 
Умови та механізм щомісячної грошової компенсації сум податку з доходів фізичних осіб визначаються Порядком виплати щомісячної грошової компенсації сум податку з доходів фізичних осіб, що утримуються з грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат, одержаних військовослужбовцями, поліцейськими та особами рядового і начальницького складу, що затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 15 січня 2004 року № 44 (далі – Порядок).
Відповідно до п.п. 3, 4 Порядку виплата грошової компенсації здійснюється установами (організаціями, підприємствами), що утримують військовослужбовців, поліцейських та осіб рядового і начальницького складу, за рахунок відповідних коштів, які є джерелом доходів цих осіб, шляхом рівноцінного та повного відшкодування втрат частини грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат, одержаних у зв`язку з виконанням ними своїх обов`язків під час проходження служби (далі – грошове забезпечення), що пов`язані з утриманням податку з доходів фізичних осіб у порядку та розмірах, визначених Законом України «Про податок з доходів фізичних осіб». 
Виплата грошової компенсації військовослужбовцям, поліцейським та особам рядового і начальницького складу здійснюється одночасно з виплатою їм грошового забезпечення.
Отже, зазначений Порядок передбачає, що одночасно з виплатою грошового забезпечення установи (організації, підприємства), що утримують, зокрема, військовослужбовців, виплачують їм грошову компенсацію, яка повністю відшкодовує втрату частини грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат, пов`язану з утриманням податку з доходів фізичних осіб. 
Порядок не визначає вичерпного переліку виплат, щодо яких застосовується механізм нарахування грошової компенсації, однак передбачає, що такі виплати мають бути одержані у зв`язку з виконанням ними своїх обов`язків під час проходження служби. 
Колегія суддів враховує, що виплата середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні безумовно пов`язана з проходженням ОСОБА_1 військової служби, однак його нарахування обумовлене порушенням з боку Чернігівського обласного територіального центру комплектування та соціальної підтримки строків виплати належних позивачу сум при звільненні, а не з особливостями виконання позивачем своїх обов`язків під час проходження служби.
Згідно з правовою позицією Великої Палати Верховного Суду, що викладена в постанові від 30 січня 2019 року у справі № 910/4518/16, за змістом статей 94,  116, 117 Кодексу законів про працю України    та статей    1,  2 Закону України «Про оплату праці»      середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні        за своєю правовою природою є спеціальним видом відповідальності роботодавця, спрямованим на захист прав звільнених працівників щодо отримання ними в передбачений законом строк винагороди за виконану роботу (усіх виплат, на отримання яких працівники мають право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій), який нараховується у розмірі середнього заробітку та  не входить до структури заробітної плати.
З огляду на правову природу середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та підстави для його нарахування, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції про те, що під час виплати таких коштів положення п. 3 Порядку не застосовуються. 
За таких обставин колегія суддів вважає, що суд першої інстанції ухвалив законне і обґрунтоване рішення про відмову в задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 .
В апеляційній скарзі позивач наголошує на тому, що у разі своєчасного проведення виплати усіх належних йому коштів, а саме – при звільненні, він би не втратив частину грошового забезпечення внаслідок утримання податку на доходи фізичних осіб. 
Оцінюючи такі твердження ОСОБА_1 , колегія суддів враховує, що середній заробіток, нарахований на підставі ст. 117 КЗпП України, не є коштами, які підлягали виплаті позивачу при звільненні з військової служби. Підстави для нарахування такої компенсації виникли вже після вирішення в судовому порядку спору щодо права ОСОБА_1 на отримання грошової компенсації за невикористані дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за 2015, 2016, 2017, 2018, 2019 роки, а також фактичної виплати вказаної грошової компенсації. 
Колегія суддів наголошує на тому, що предметом спору є наявність чи відсутність підстав для застосування п. 3 Порядку під час виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні згідно зі ст. 117 КЗпП України, а не під час виплати грошової компенсації за невикористані дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за 2015, 2016, 2017, 2018, 2019 роки. 
Отже, доводи апеляційної скарги позивача не спростовують висновків суду першої інстанції, викладених у рішенні від 29 січня 2021 року, та не можуть бути підставою для його скасування. 
З огляду на викладене колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. У зв`язку з цим колегія суддів вважає необхідним апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Чернігівського окружного адміністративного суду від 29 січня 2021 року – без змін.
Керуючись ст.ст. 122, 134, 139, 242, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, колегія суддів, –       
ПОСТАНОВИЛА:

          Апеляційну скаргу ОСОБА_1 – залишити без задоволення, а рішення Чернігівського окружного адміністративного суду від 29 січня 2021 року – без змін. 
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена у випадках, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України, шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

          Суддя-доповідач                                                                      А.М. Горяйнов                                                                 

Судді                                                                                            Л.О. Костюк     

                                                                                                    Є.В. Чаку