Постанова  
Іменем  України
10 червня 2021 року
м. Київ
справа № 161/12718/20
провадження № 61-4927св21
Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду: 
Ткачука О. С. (суддя-доповідач), Калараша А. А., Петрова Є. В.,
розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження справу за позовом  ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання правочину недійсним, визнання майна спільною сумісною власністю подружжя, за касаційною скаргою  ОСОБА_1 на рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 18 грудня 2020 року, ухвалене суддею Черняк В. В., та постанову Волинського апеляційного суду від 02 березня 2021 року, прийняту у складі колегії суддів: Киці С. І., Данилюк В. А., Шевчук Л. Я., 
ВСТАНОВИВ:
Описова частина
Короткий зміст позовних вимог
У серпні 2020 року  ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до  ОСОБА_2 про визнання правочину недійсним, визнання майна спільною сумісною власністю подружжя. 
Позов мотивовано тим, що з 2008 року він і ОСОБА_2 перебували у фактичних шлюбних відносинах без реєстрації шлюбу. Під час фактичних шлюбних відносин за спільні кошти ними було придбано квартиру АДРЕСА_1 , в якій проживали сім`єю, вели спільне господарство та мали спільний сімейний бюджет.  ОСОБА_1 вважав, що ця квартира в силу положень статті 60 СК України, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Протягом останніх двох років стосунки між ними погіршились. 29 травня 2020 року ОСОБА_2 звернулась з позовом до суду про усунення перешкод у користуванні власністю шляхом визнання його таким, що втратив право на користування житловим приміщенням. В обґрунтування своїх позовних вимог у цій справі ОСОБА_2 зазначала, що квартира АДРЕСА_1 є її особистою власністю, на підтвердження чого додала підписану ним заяву від 14 серпня 2013 року, посвідчену нотаріально, в якій він підтвердив факт того, що грошові кошти, які витрачені                         ОСОБА_2 на купівлю квартири належали їй на праві особистої приватної власності, та квартира їй належить на праві особистої приватної власності і не є об`єктом спільної сумісної власності подружжя. 
Позивач стверджував, що нотаріусом не було роз`яснено йому зміст правочину, а він, не маючи юридичної обізнаності, вважаючи, що надає довіреність ОСОБА_2 на укладення договору купівлі-продажу, уклав оспорюваний правочин - заяву, зареєстровану в реєстрі за № 763 та посвідчену приватним нотаріусом Луцького міського нотаріального округу Ходачинським Р. О. 14 серпня 2013, чим допустив грубу помилку та при цьому позбавив себе права власності на частину нерухомого майна, яке є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. 
З огляду на це ОСОБА_1 просив визнати недійсною зазначену заяву (як правочин) та визнати квартиру АДРЕСА_1 , об`єктом права спільної сумісної власності подружжя його та ОСОБА_2 .
Короткий зміст судових рішень
Рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 18 грудня 2020 року, залишеним без змін постановою Волинського апеляційного суду від 02 березня 2021 року, у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.
Судові рішення мотивовані тим, що підстави для визнання заяви недійсною від 14 серпня 2013 року, яку оскаржує позивач, відсутні. Такого висновку суди дійшли виходячи зі змісту заяви та обставин, із якими позивач пов`язує її недійсність. Зокрема, останнім не доведено, що мала місце помилка, що він не усвідомлював природи цієї заяви та її наслідків, чи помилився щодо предмету цієї заяви. Позивачем також не надано належних доказів, які б спростовували факт придбання ОСОБА_2 квартири за грошові кошти, які належали їй на праві особистої приватної власності, як і доказів того, що спірне майно придбано за спільні кошти.

Короткий зміст вимог касаційної скарги
У березні 2021 року   ОСОБА_1 подав до Верховного Суду касаційну скаргу на рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 18 грудня 2020 року та постанову Волинського апеляційного суду від 02 березня 
2021 року, у якій просить скасувати оскаржувані судові рішення та направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції, посилаючись на те, що суди необґрунтовано відхилили клопотання про витребування, дослідження та огляд доказів щодо встановлення обставин, які мають значення для правильного вирішення справи (пункт 4 частини другої статті 389 ЦПК України, пункт 3 частини третьої статті 411 ЦПК України). 
 Доводи інших учасників справи
У відзиві на касаційну скаргу ОСОБА_2 просить залишити касаційну скаргу  ОСОБА_1 без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін, посилаючись на їх законність та обґрунтованість. 
Рух справи у суді касаційної інстанції 
Ухвалою Верховного Суду від 15 квітня 2021 року відкрито касаційне провадження у справі та витребувано її матеріали із суду першої інстанції.
11 травня 2021 року справа надійшла до Верховного Суду. 
Мотивувальна частина
Позиція Верховного Суду
Відповідно до пункту 4 частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права, зокрема, якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу. 
Відповідно до пункту 3 частини третьої статті 411 ЦПК України  підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є також порушення норм процесуального права, на які посилається заявник у касаційній скарзі, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд необґрунтовано відхилив клопотання про витребування, дослідження або огляд доказів або інше клопотання (заяву) учасника справи щодо встановлення обставин, які мають значення для правильного вирішення справи.
Відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у  складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга є необґрунтованою та не підлягає задоволенню. 
Мотиви, з яких виходив Верховний Суд, та застосовані норми права 
Відповідно до частин першої, другої, четвертої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в  постановах Верховного Суду.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і  заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Ухвалені у справі судові рішення відповідають цим вимогам. 
Суди встановили, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 з 2008 року перебували у фактичних шлюбних відносинах без реєстрації шлюбу. 
14 серпня 2013 року між ОСОБА_3 (продавець) та ОСОБА_2 (покупець) укладено договір купівлі-продажу квартири, посвідчений приватним нотаріусом Луцького міського нотаріального округу Ходачинським Р. О. та зареєстрований в реєстрі за № 762. За умовами договору ОСОБА_2 придбала у ОСОБА_3 у власність квартиру АДРЕСА_1 , сплативши за неї  307 375 грн.
Укладенню цього договору передувала письмова заява ОСОБА_1 від                      14 серпня 2013 року,  посвідчена приватним нотаріусом Луцького міського нотаріального округу Ходачинським Р. О., зареєстрована в реєстрі за № 763, в якій стверджувалося, що грошові кошти, які витрачені ОСОБА_2 на купівлю квартири  АДРЕСА_1 , належали їй на праві особистої приватної власності та, що придбана квартира належить ОСОБА_2 на праві особистої приватної власності та не є об`єктом спільної сумісної власності.
 
Предметом розгляду у цій справі є вимоги ОСОБА_1 щодо визнання недійсним правочину (заяви від 14 серпня 2013 року) та визнання квартири  АДРЕСА_1 спільною сумісною власністю сторін.
Перевіряючи доводи ОСОБА_1 щодо наявності підстав для визнання недійсною заяви від 14 серпня 2013 року, суди виходячи з її змісту та обставин, з якими позивач пов`язує її недійсність, дійшли висновку про недоведеність того факту, що мала місце помилка при підписанні позивачем цієї заяви, що він не усвідомлював природи цієї заяви та її наслідків або помилився щодо її предмету. 
Визнаючи відсутність підстав для визнання вищезазначеної квартири спільною сумісною власністю сторін, суди виходячи із положень статті  74 СК України дійшли висновку про те, що сам лише факт перебування у фактичних шлюбних відносинах без установлення участі сторін спільною працею в набутті майна не є підставою для визнання за ними права спільної сумісної власності на нього. 
Суди також виходили із того,  що ОСОБА_1 не надав належних доказів, які б спростовували факт придбання ОСОБА_2 квартири за грошові кошти, які належали їй на праві особистої приватної власності, як і доказів того, що спірне майно придбане за спільні кошти.
Колегія суддів погоджується з такими висновками судів попередніх інстанцій, оскільки вони ґрунтуються на повному і всебічному з`ясуванні всіх обставин у справі та правильній оцінці наявних у справі доказів. 
Встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Це передбачено статтями 77, 78, 79, 80, 89, 367 ЦПК України. Якщо порушень порядку надання та отримання доказів у суді першої інстанції апеляційним судом не встановлено, а оцінка доказів зроблена як судом першої, так і судом апеляційної інстанцій, то суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів (постанова Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц).
Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів заявника та їх відображення у судових рішеннях, питання вмотивованості висновків судів попередніх інстанцій, Верховний Суд виходить з того, що у справі, що розглядається, сторонам надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, а доводи, викладені у касаційній скарзі, не спростовують обґрунтованих та правильних висновків судів першої та апеляційної інстанцій.
Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини (рішення у справах «Пономарьов проти України», «Рябих проти Російської Федерації», «Нєлюбін проти Російської Федерації») повноваження вищих судових органів стосовно перегляду мають реалізовуватися для виправлення судових помилок  та недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду, перегляд не повинен фактично підміняти собою апеляцію. Повноваження вищих судів щодо скасування чи зміни тих судових рішень, які вступили в законну силу та підлягають виконанню, мають використовуватися для виправлення фундаментальних помилок.  
Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.
Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін.
Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу  ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 18 грудня 2020 року та постанову Волинського апеляційного суду від 02 березня 2021 року залишити без змін. 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.
Судді:                                                                                               О. С. Ткачук 
А. А. Калараш
Є. В. Петров