Справа № 438/732/14-ц                                Головуючий у 1 інстанції: Пещук Р.Й. 
Провадження № 22-ц/811/1957/18                 Доповідач в 2 інстанції: Шеремета Н.О. 
Категорія:61

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 

07 червня 2021 року Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого: Шеремети Н.О.
суддів: Крайник Н.П., Цяцяка Р.П. 
секретаря: Симець В.І.
з участю: ОСОБА_1 ,
представника ОСОБА_2 – ОСОБА_3 

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 , ОСОБА_1 на рішення Бориславського міського суду Львівської області від 11 березня 2016 року,-

ВСТАНОВИВ:

в червні 2014 року ОСОБА_4 звернулася з позовом до ОСОБА_2 ,  ОСОБА_1 , з участю третіх осіб: Реєстраційної служби Бориславського міського управління юстиції, приватного нотаріуса Бориславського міського нотаріального округу Василевич О.Р., Бориславської державної нотаріальної контори, з урахуванням уточнених вимог, прийнятих судом, про визнання недійсним заповіту ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , посвідченого в.о. державного нотаріуса Бориславської державної нотаріальної контори Зайченко Н.В. 20 вересня 2007 року (реєстраційний № 1279), згідно якого все належне спадкодавцеві майно заповідається ОСОБА_2 ; визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину за заповітом, виданого Бориславською державною нотаріальною конторою Пільків Н.Б. 17 травня 2012 року; визнання недійсним договору дарування 81/100 ідеальної частини житлового будинку АДРЕСА_1 з відповідною частиною господарських будівель, посвідченого приватним нотаріусом Бориславського міського нотаріального округу Василевич О.Р. 28 грудня 2013 року, згідно якого ОСОБА_2 подарувала ОСОБА_1 81/100 ідеальну частину житлового будинку АДРЕСА_1 ; зобов`язання Реєстраційної служби Бориславського міського управління юстиції скасувати реєстрацію права власності ОСОБА_1 на 81/100 ідеальну частину житлового будинку АДРЕСА_1 з відповідною частиною господарських будівель, яке вона набула на підставі договору дарування, посвідченого приватним нотаріусом Бориславського міського нотаріального округу Василевич О.Р. 28 грудня 2013 року; визначення їй (позивачу) додаткового строку для прийняття спадщини за законом після смерті ІНФОРМАЦІЯ_2 її батька - ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , для подання заяви про прийняття спадщини за законом у нотаріальну контору. В обґрунтування позову ОСОБА_4 вказує на те, що вона є рідною донькою ОСОБА_5 , який до дня смерті проживав у будинку АДРЕСА_1 . Характеризує свого батька я неврівноважену, імпульсивну, недовірливу, жадібну людину, схильну до немотивованих вчинків. Неадекватність його поведінки стверджується тим, що своє майно він неодноразово заповідав різним особам, скасовував заповіти, укладав спадковий договір з чужою людиною. Батько тривалий час не спілкувався з ОСОБА_1 . Вважає, що відчуження будинку батьком не відповідало його внутрішній волі. Вважає, що визначальним у цьому був незадовільний стан здоров`я батька, який страждав важкими захворюваннями. Про смерть батька вона дізналася на третій день. Строк прийняття спадщини пропустила з поважних причин, оскільки на час смерті батька перебувала за кордоном, пізно дізналася про його смерть і не мала можливості повернутися в Україну. Просить позов задовольнити.
Рішенням Бориславського міського суду Львівської області від 11 березня 2016 року позов задоволено. 
Визнано недійсним заповіт ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , посвідчений в.о. державного нотаріуса Бориславської державної нотаріальної контори Зайченко Н.В. 20 вересня 2007 року, реєстраційний №1279, згідно якого все належне спадкодавцеві майно заповідається ОСОБА_2 , 1970 року народження. 
Визнано недійсним свідоцтво про право на спадщину за заповітом, видане 17 травня 2012 року Бориславською державною нотаріальною конторою на ім`я ОСОБА_2 . 
Визнано недійсним договір дарування 81/100 ідеальної частини житлового будинку АДРЕСА_1 з відповідною частиною господарських будівель, посвідчений нотаріусом Бориславського міського нотаріального округу Василевич О.P. 28 грудня 2013 року, згідно якого ОСОБА_2 подарувала ОСОБА_1 81/100 ідеальну частину житлового будинку АДРЕСА_1 . 
Зобов`язано Реєстраційну службу Бориславського міського управління юстиції скасувати реєстрацію права власності ОСОБА_1 на 81/100 ідеальну частину житлового будинку АДРЕСА_1 з відповідною частиною господарських будівель, яке вона набула на підставі договору дарування, посвідченого приватним нотаріусом Бориславського міського нотаріального округу Василевич О.Р. 28 грудня 2013 року. 
Визначено ОСОБА_4 додатковий строк для прийняття спадщини за законом після смерті ІНФОРМАЦІЯ_2 її батька - ОСОБА_5 , терміном в три місяці після набрання рішенням законної сили для подання заяви про прийняття спадщини за законом у Бориславську державну нотаріальну контору.
Рішення оскаржили відповідачі ОСОБА_2 , ОСОБА_1 , в апеляційній скарзі зазначають, що оскаржуване рішення є незаконним та необґрунтованим, ухваленим з порушенням норм матеріального та процесуального права, недоведеністю обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими, невідповідністю висновків суду обставинам справи. Апеляційну скаргу мотивують тим, що позовна заява неодноразово уточнювалась, остання позовна заява, датована 25 червня 2014 року, є не лише заявою про зміну предмету позову, але і одночасно заявою про зміну підстави позову, що є недопустимим відповідно до закону та є істотним порушенням ч. 2 ст. 31 ЦПК України. На зазначене порушення суд першої інстанції уваги не звернув, що призвело до ухвалення у справі незаконного та необґрунтованого рішення з істотним порушенням норм процесуального права. Зазначають, що за життя ОСОБА_5 не страждав жодними психічними захворюваннями, був при пам`яті та світлому розумі, на обліку у лікаря не перебував. Окрім цього, здатність ОСОБА_5 розуміти значення своїх дій та керувати ним на час вчинення заповіту від 20 липня 2007 року, була перевірена нотаріусом Зайченко Н.В., яка посвідчувала оспорюваний заповіт та була допитана в якості свідка. Після укладення зазначеного заповіту, ОСОБА_5 неодноразово вчиняв правочини, зокрема, 9 липня 2005 року - спадковий договір, 18 серпня 2009 року - довіреність, які посвідчувались нотаріально різними нотаріусами, у яких не виникало жодного сумніву щодо психічного здоров`я ОСОБА_5 , зокрема здатності ОСОБА_5 розуміти значення своїх дій та керувати ними у момент вчинення даних правочинів. Також зазначають, що ОСОБА_5 , допитувався як свідок у справі за його позовом до ОСОБА_6 про розірвання спадкового договору від 9 серпня 2005 року, який він у жовтні 2009 року власноручно підписував. Стверджують, що позивач ОСОБА_4 не була стороною укладеного між відповідачами договору дарування 81/100 ідеальної частини житлового будинку АДРЕСА_1 з відповідною частиною господарських будівель, відтак не могли бути задоволені позовні вимоги про визнання недійним договору дарування. ОСОБА_1 вважає себе добросовісним набувачем спірного майна, а тому таке не може бути витребуване з її володіння. Враховуючи наведене просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позову.
Заслухавши суддю-доповідача, пояснення ОСОБА_1 , представника ОСОБА_2 – ОСОБА_3 на підтримання доводів апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає до задоволення з огляду на таке.
Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Згідно зі ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Частина 3 ст. 3 ЦПК України передбачає, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. У випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб або державних чи суспільних інтересах.
Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. (ч.1 ст. 13 ЦПК України).
Частина 3 ст. 12 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Відповідно ч.1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Згідно з положеннями ч. ч. 1- 4 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.
Частина 1 ст. 81 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, а відповідно до ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.( ч. 1 ст. 89 ЦПК України).
Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що на час складання оспорюваного заповіту від 20 вересня 2007 року спадкодавець ОСОБА_5 через психічне захворювання не усвідомлював значення своїх дій та не міг керувати ними, що підтверджується актом № 113 посмертної судової психіатричної експертизи стосовно ОСОБА_5 від 22 лютого 2013 року. При вирішенні інших вимог суд першої інстанції виходив з того, що усі подальші правочини, які виникли на підставі оспорюваного заповіту, який визнається недійсним, також є недійсними. Позивач не подала заяви у встановлений законом шестимісячний строк з поважних причин, пов`язаних з тим, що на час смерті спадкодавця ОСОБА_5 вона перебувала за межами України, пізно дізналася про смерть батька і не мала можливості одразу ж повернутись додому, крім цього не одержала права на спадщину. Позивач остаточно довідалася та усвідомила, що її законні права та інтереси порушено тільки після одержання постанови в. о. державного нотаріуса Бориславської державної нотаріальної контори Зайченко Н. В. від 21 червня 2012 року про відмову у видачі свідоцтва про право на спадщину.
Колегія суддів не погоджується з такими висновками суду першої інстанції з огляду на таке.
Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_5 , будучи власником будинковолодіння АДРЕСА_1 , 12 грудня 1986 року, на підставі договору дарування, посвідченого державним нотаріусом Бориславської державної нотаріальної контори, реєстровий №2915, 19/100 ідеальних частин житлового будинку АДРЕСА_1 з відповідною частиною господарських будівель, відчужив позивачу, яка є його дочкою.
20 вересня 2007 року ОСОБА_5 склав оспорюваний позивачем нотаріально посвідчений заповіт, за яким все належне йому майно, в тому числі і належну йому частину будинковолодіння АДРЕСА_1 заповів відповідачу ОСОБА_2 , яка є його племінницею.
ОСОБА_5 помер ІНФОРМАЦІЯ_2 . 
З матеріалів спадкової справи вбачається, що ОСОБА_2 у визначений законом шестимісячний строк звернулася до нотаріальної контори про прийняття спадщини за заповітом після смерті ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 їй видано свідоцтво про право на спадщину за заповітом на 81/100 ідеальну частину спірного будинковолодіння (т.1 а.с. 203-228).
Позивач звернулася в нотаріальну контору із заявою про прийняття спадщини 21 червня 2012 року, однак постановою нотаріуса від 21 червня 2012 року їй відмовлено у вчиненні нотаріальної дії - видачі свідоцтва про право на спадщину після смерті ОСОБА_5 (т.1 а.с.229-230).
28 грудня 2013 року ОСОБА_2 подарувала ОСОБА_1 81/100 частину спірного будинковолодіння, що стверджується нотаріально посвідченим договором (т.1 а.с.232-233).
Заповіт ОСОБА_5 , складений в користь ОСОБА_2 , позивач оспорює з тих підстав, що на час його складання заповідач ОСОБА_5 внаслідок психічного захворювання перебував в такому стані, що не міг усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними, що стверджується актом посмертної судово-психіатричної експертизи № 113 від 22 лютого 2013 року, відповідно до якого ОСОБА_5 в період укладення заповіту страждав стійким хронічним психічним захворюванням - атеросклеротичною деменцією та за своїм станом не міг усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними.
Відповідно до ст.ст.1233-1236 ЦК України заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. Право на заповіт має особа з повною цивільною дієздатністю. Заповідач вправі призначати спадкоємців та визначати обсяг спадщини, що має спадкуватися за заповітом.
За договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність (ст. 717 ЦК України). Договір дарування є двостороннім правочином, що заснований на взаємному узгодженні. Будь-які причини, мотиви дарувальника не мають значення.
Статтею 203 ЦК України передбачено, що волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.
Згідно зі ст. 225 ЦК України правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені.
Задовольняючи позов в частині визнання заповіту недійсним, суд першої інстанції виходив з того, що на час складання оспорюваного заповіту від 20 вересня 2007 року спадкодавець ОСОБА_5 в силу психічного захворювання не усвідомлював значення своїх дій та не міг керувати ними.
У відповідності до п.п. 5, 7, 16 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 6 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» вбачається, що відповідно до ст. ст. 215, та 216 ЦК України вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним та про застосування наслідків його недійсності може бути заявлена як однією із сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину.
Позивач, як рідна дочка спадкодавця, згідно зі ст.1223, ч.4 ст.1257, ст.1261 ЦК України, п. 20 постанови Пленуму Верховного Суду України №7 від 30 травня 2008 року «Про судову практику у справах про спадкування», за умови відсутності заповіту чи визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття всіма спадкоємцями за заповітом, а також у разі не охоплення заповітом усієї спадщини, одержала б право на спадкування за законом у першій черзі.
Відповідно до п.16 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 6 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» правила статті 225 ЦК поширюються на ті випадки, коли фізичну особу не визнано недієздатною, однак у момент вчинення правочину особа перебувала в такому стані, коли вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння, тощо).
Підставою для визнання заповіту недійсним з підстав, передбачених ст. 225 ЦК України, є такий стан цілком дієздатної фізичної особи, за якого вона внаслідок функціональних розладів психіки, порушення фізіологічних процесів в організмі або інших хворобливих явищ не може розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними. Воля особи при вчиненні правочину в таких випадках або взагалі відсутня, або настільки спотворена, що абсолютно не відповідає тій волі, яка була би у цієї особи, якщо б вона знаходилася при здоровому розумі і пам`яті.
Таким чином, підставою визнання правочину недійсним є фактична недієздатність особи, яка вчинила правочин. На відміну від юридичної недієздатності, яка має постійний характер і пов`язується законом або з досягненням певного віку (ст.ст. 31, 32, 34, 35 ЦК України), або з визнанням особи недієздатною чи обмеженням її дієздатності в судовому порядку (ст.36, 39, 40 ЦК України), в цьому разі недієздатність має тимчасовий, інколи навіть одномоментний характер.
Задовольняючи позовну вимогу про визнання заповіту недійсним, суд першої інстанції посилався на акт № 113 посмертної судової психіатричної експертизи відносно ОСОБА_5 від 22 лютого 2013 року, згідно з яким заповідач в період укладання заповіту 20 вересня 2007 року страждав стійким хронічним психічним захворюванням - атеросклеротичною деменцією та за своїм психічним станом не міг усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними (а.с. 6-12 т. 2 матеріалів цивільної справи №1301/1147/2012р., провадження № 2/438/66/2013р. за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_2 , КП Львівської обласної ради «Дрогобицьке МБТІ та ЕО» про визнання заповіту недійсним та застосування наслідків його недійсності, по якій позов залишено без розгляду).
Тобто, при вирішення цього спору суд першої інстанції посилався на висновок експертизи, яка проведена по іншій справі, в межах цієї справи судово-психіатрична експертиза судом першої інстанції не призначалася і не проводилася.
Відповідно до статті 3 Закону України «Про психіатричну допомогу» визначена презумпція психічного здоров`я, суть якої полягає в тому, що кожна особа вважається такою, яка не має психічного розладу, доки наявність такого розладу не буде встановлено на підставах та в порядку, передбачених цим Законом та іншими законами України.
З матеріалів справи вбачається, що ухвалою Апеляційного суду Львівської області від 29 серпня 2016 року за клопотанням ОСОБА_2 і ОСОБА_1 судом відповідно до вимог ст.145 ЦПК України призначено посмертну судово-психіатричну експертизу для визначення психічного стану ОСОБА_5 на час складання оспорюваного заповіту.
Згідно висновку судово-психіатричної експертизи № 235 від 15 березня 2017 року дати відповідь чи ОСОБА_5 страждав будь-яким психічним захворюванням чи розладом психіки на час вчинення правочину - складання заповіту, посвідченого нотаріусом 20 вересня 2007 року та чи міг розуміти значення своїх дій та керувати ними, неможливо (т.2 а.с.104-109). 
В суді апеляційної інстанції представник ОСОБА_4 – ОСОБА_7 стверджував, що висновок судово-психіатричної експертизи від 15 березня 2017 року №235 не відповідає вимогам закону та складений без огляду та дослідження оригіналів медичних документів ОСОБА_5 , суперечить акту посмертної судово-психіатричної експертизи від 22 лютого 2013 року №113, проведеної у справі №1301/1147/2012, вважає, що суд під час апеляційного перегляду оскаржуваного рішення безпідставно відмовив у задоволенні його клопотання про призначення повторної посмертної судово-психіатричної експертизи.
14 січня 202018 року представник ОСОБА_4 – ОСОБА_7 звернувся до суду апеляційної інстанції з письмовим клопотанням про призначення судом апеляційної інстанції повторної посмертної судово-психіатричної експертизи.
Ухвалою Львівського апеляційного суду від 14.01.2019 року у даній справі призначено повторну посмертну судово-психіатричну експертизу, проведення повторної посмертної судово-психіатричної експертизи доручено експертам Українського науково-дослідного інституту соціальної і судової психіатрії та наркології Міністерства охорони здоров`я України.
Листами від 20.03.2019 року, 23.04.2019 року, 20.06.2019 року Державна установа «Науково-дослідний інститут психіатрії Міністерства охорони здоров`я України» повідомила апеляційний суд про необхідність ОСОБА_4 перерахувати 21980.00 грн. за проведення експертизи. 
Суд апеляційної інстанції листами від 13.05.2019 року, від 05.08.2019 року повідомив позивача ОСОБА_4 , її представника ОСОБА_7 про необхідність перерахування 21980.00 грн. для проведення посмертної судово-психіатричної експертизи у справі.
У зв`язку з відсутністю оплати за проведення експертизи Державна установа «Науково-дослідний інститут психіатрії Міністерства охорони здоров`я України» 05.08.2019 року повернула матеріали цивільної справи без виконання ухвали суду від 14.01.2019 року.
Представник ОСОБА_4 – ОСОБА_7 необхідність призначення повторної посмертної судово-психіатричної експертизи мотивував, в тому числі і тим, що висновки посмертної судово-психіатричної експертизи №235 від 15 березня 2017 року обгрунтовані медичними документами, оригінали яких не оглядались і не досліджувалися.
З огляду на наведене, враховуючи те, що об`єктом посмертної судово-психіатричної експертизи є виключно матеріали справи та медична документація, судом апеляційної інстанції головному лікарю Центральної міської лікарні м. Борислава скеровувались запити про надання оригіналів медичних документів ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_4 .
Комунальне некомерційне підприємство «Центральна міська лікарня м. Борислава» листом №278/01 від 01.04.2020 року повідомила суд, що згідно записів журналу обліку диспансерних хворих та журналу обліку вилучення амбулаторних карт психіатричного обліку жодної інформації щодо хворого ОСОБА_5 , 1931 р.н., немає. 
Ухвалою Львівського апеляційного суду від 01.07.2020 року ще раз призначено у справі повторну посмертну судово-психіатричну експертизу, зобов`язано ОСОБА_4 оплатити проведення цієї експертизи.
Державна установа «Науково-дослідний інститут психіатрії Міністерства охорони здоров`я України» листами від 30.07.2020 року, від 22.10.2020 року, від 19.11.2020 року знову повідомила апеляційний суд про необхідність проведення оплати за проведення експертизи в розмірі 21980.00 грн., попередила, що експертиза буде прийнята до провадження після перерахування вказаної суми коштів.
Листами апеляційного суду від 07.08.2020 року, від 13.11.2002 року, 11.12.2020 року ОСОБА_4 , її представник ОСОБА_7 повідомлялись про необхідність проведення оплати вартості експертизи, їм надсилались копії листів Державної установи «Науково-дослідний інститут психіатрії Міністерства охорони здоров`я України», які вручались їм під розписку, що підтверджується рекомендованими повідомленнями про вручення поштового відправлення. 
З метою проведення повторної посмертної судово-психіатричної експертизи, яка призначалася апеляційним судом за клопотанням саме представника ОСОБА_4 , судом вживалися всі заходи, необхідні для проведення цієї експертизи, однак ОСОБА_4 зазначену суму коштів за проведення експертизи не оплатила, а тому 12.03.2021 року Державна установа «Науково-дослідний інститут психіатрії Міністерства охорони здоров`я України» повернула матеріали цивільної справи без виконання ухвали апеляційного суду від 01.07.2020 року.
А відтак, при розгляді даної справи наявним є висновок судово-психіатричної експертизи № 235 від 15 березня 2017 року, відповідно до якого дати відповідь чи ОСОБА_5 страждав будь-яким психічним захворюванням чи розладом психіки на час вчинення правочину - складання заповіту, посвідченого нотаріусом 20 вересня 2007 року та чи міг розуміти значення своїх дій та керувати ними, неможливо
Ухвала апеляційного суду від 01.07.2020 року про призначення повторної посмертної судово-психіатричної експертизи залишилась не виконаною експертною установою у зв`язку з недобросовісністю ОСОБА_4 , яка не оплатила вартості проведення експертизи, що, на думку колегії суддів, свідчить про ухилення її від участі в експертизі.
Стаття 109 ЦПК України передбачає, що у разі ухилення учасника справи від подання експертам необхідних матеріалів, документів або від іншої участі в експертизі, якщо без цього провести експертизу неможливо, суд залежно від того, хто із цих осіб ухиляється, а також яке для них ця експертиза має значення, може визнати факт, для з`ясування якого експертиза була призначена, або відмовити у його визнанні.
Оскільки обов`язок оплати вартості експертизи судом покладено на позивача, однак вона вартість проведення призначеної за клопотанням її представника повторної посмертної судово – психіатричної експертизи не оплатила, колегія суддів приходить до висновку, що такі дії позивачки ОСОБА_4 свідчать про ухилення від участі в експертизі, яка призначалася за клопотанням саме її представника, зі всіма передбаченими ст. 109 ЦПК України наслідками. 
Відповідно до ст.110 ЦПК України висновок експерта для суду не має заздалегідь встановленої сили і оцінюється судом разом з іншими доказами за правилами, встановленими статтею 89 цього Кодексу. 
У постанові Верховного Суду України від 29 лютого 2012 року в справі № 6-9цс12 зазначено, що висновок про тимчасову недієздатність учасника правочину слід робити, перш за все, на основі доказів, які свідчать про внутрішній, психічний стан особи в момент вчинення правочину. Хоча висновок експертизи в такій справі є лише одним із доказів у справі і йому слід надавати належну оцінку в сукупності з іншими доказами, будь-які зовнішні обставини (показання свідків про поведінку особи тощо) мають лише побічне значення для встановлення того, чи була здатною особа в конкретний момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними.
Вказана вище правова позиція Верховного Суду України підтримується і Верховним Судом, який у постанові від 13.12.2018 року (справа №552/6135/16-ц, провадження №61-43621св18) зазначив таке: суди попередніх інстанцій встановили, що висновком експертизи не встановлено абсолютну неспроможність заповідача в момент складення нею заповіту розуміти значення своїх дій та керувати ними, а лише стверджено, що існуючі в той час порушення істотно впливали на її здатність усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними, що саме по собі не є підставою для визнання складеного в такому стані заповіту недійсним, з підстав, передбачених ч.1 ст.225 ЦК України.
Всупереч вимогам ст. 81 ЦПК України, позивач не надала суду належних та допустимих доказів на підтвердження того, що на час складання оспорюваного заповіту заповідач ОСОБА_5 був абсолютно неспроможним розуміти значення своїх дій та керувати ними, такі в матеріалах справи відсутні, а повторна посмертна судово-психіатрична експертиза, яка з метою встановлення психічного стану заповідача ОСОБА_5 двічі призначалася судом апеляційної інстанції при розгляді справи апеляційним судом, не була проведена у зв`язку з ухиленням позивачки від оплати вартості експертизи, без чого провести експертизу виявилось неможливим.
Обставини, з якими закон пов`язує застосування ч. 1 ст. 225 ЦК України, не знайшли свого підтвердження належними та допустимими доказами, оскільки підставою для визнання правочину недійсним може бути лише абсолютна неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та керувати ними.
Позивач, всупереч вимогам ст. 81 ЦПК України, не надала суду інших доказів, які б достатньо та достовірно свідчили про те, що заповідач ОСОБА_5 в момент складення заповіту не усвідомлював значення своїх дій та не міг керувати ними. 
Оцінюючи висновок психіатричної експертизи №235 від 15.03.2017 року в сукупності з іншими доказами, колегія суддів виходить з того, що такий висновок, як джерело доказів, не має переваги над іншими доказами, а оцінюються судом за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. 
Враховуючи вищенаведене, колегія суддів дійшла висновку про відсутність підстав для визнання оспорюваного заповіту недійсним.
Вирішуючи інші позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що усі подальші правочини, які виникли на підставі оспорюваного заповіту, який суд першої інстанції визнав недійсним, також є недійсними.
Оскільки колегія суддів дійшла висновку про відсутність підстав для визнання недійсним заповіту від 20 вересня 2007 року, колегія суддів не погоджується з висновками суду першої інстанції, що видані на підставі оспорюваного заповіту правовстановлюючі документи слід визнати недійсними із зобов`язанням Реєстраційної служби Бориславського міського управління юстиції скасувати реєстрацію права власності ОСОБА_1 на 81/100 ідеальну частину житлового будинку АДРЕСА_1 з відповідною частиною господарських будівель, яке вона набула на підставі договору дарування, посвідченого приватним нотаріусом Бориславського міського нотаріального округу Василевич О.Р. 28 грудня 2013 року, а відтак у цій частині позов не підлягає до задоволення у зв`язку з наведеним вище.
Окрім того, судом зобов`язано до вчинення дій Реєстраційну службу Бориславського міського управління юстиції, яка у справі є не стороною, а третьою особою, що суперечить чинному законодавству, яке не передбачає покладення обов`язків судовим рішенням на осіб, які не є стороною (відповідачем) у справі.
Задовольняючи позов в частині визначення додаткового строку для прийняття спадщини позивачем після смерті батька, суд першої інстанції виходив з наступних мотивів.
Обгрунтовуючи підстави для задоволення вимоги про визначення додаткового строку, достатнього для подання заяви про прийняття спадщини, позивач ззаначає, що вона не подала заяви у встановлений законом шестимісячний строк з поважних причин, пов`язаних з тим, що на час смерті спадкодавця ОСОБА_5 вона перебувала за межами України, пізно дізналася про смерть батька і не мала можливості одразу ж повернутись додому, крім цього не одержала права на спадщину. 
Визначаючи додатковий строк, суд першої інстанції дійшов висновку, що позивач остаточно довідалася та усвідомила, що її законні права та інтереси порушено тільки після одержання постанови в.о. державного нотаріуса Бориславської державної нотаріальної контори Зайченко Н.В. від 21 червня 2012 року про відмову у видачі свідоцтва про право на спадщину.
З такими висновками суду першої інстанції колегія суддів не погоджується виходячи з наступного.
Статтею 1270 ЦК України визначено шестимісячний строк для прийняття спадщини. Відповідно до вимог ст. 1272 ЦК України якщо спадкоємець протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, не подав заяву про прийняття спадщини, він вважається таким, що не прийняв її. За позовом спадкоємця, який пропустив строк для прийняття спадщини з поважної причини, суд може визначити йому додатковий строк, достатній для подання ним заяви про прийняття спадщини.
За змістом вищезазначеної норми поважними причинами пропуску строку для прийняття спадщини є ті, які пов`язані з об`єктивними, непереборними, істотними труднощами для спадкоємця на вчинення дій. Отже, правила частини третьої статті 1272 ЦК України можуть бути застосовані, якщо: 1) у спадкоємця були перешкоди для подання такої заяви; 2) ці обставини визнані судом поважними. Якщо ж у спадкоємця перешкод для подання заяви не було, а він не скористався правом на прийняття спадщини через відсутність інформації про смерть спадкодавця чи спадкову масу, то правові підстави для визначення додаткового строку для прийняття спадщини відсутні. 
Такі висновки викладені Верховним Судом України у рішеннях по справах №№ 6-1215 цс16, 6-1486 цс15,6-85 цс12.
Позивачем, всупереч вимогам ст. 81 ЦПК України, не надано належних та допустимих доказів на підтвердження того, що у неї були об`єктивні, непереборні та істотні труднощі подати заяву про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_5 у визначений законом строк, вона сама визнала, що про смерть батька дізналася на третій день. 
Колегія суддів враховує і те, що особа може ставити питання про недійсність заповіту у разі прийняття нею спадщини в порядку та строки, визначені чинним законодавством
Верховний Суд у постанові від 03.04.2019 року (справа №362/3878/16-ц, провадження № 61-45756св18) погодився з позицією суду першої інстанції про те, що позивач пропустила встановлений законом строк для прийняття спадщини і не прийняла її відповідно до ст. 1268 ЦК України, а відтак оспореним заповітом її права не були порушені. 
Оскільки ОСОБА_4 пропустила встановлений законом строк для прийняття спадщини і не прийняла її відповідно до ст. 1268 ЦК України, а суд апеляційної інстанції дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позовної вимоги ОСОБА_4 про визначення їй додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини, колегія суддів вважає, що оспореним заповітом права ОСОБА_4 не є порушеними, а відтак позовна вимога по визнання заповіту недійсним не підлягає до задоволення і з цієї підстави.
Виходячи з аналізу наявних у справі доказів щодо їх достовірності, допустимості кожного окремо, а також достатності і взаємного зв`язку доказів у їх сукупності; колегія суддів приходить до висновку, що оскаржуване рішення не відповідає вимогам щодо законності й обґрунтованості, а тому таке рішення підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про відмову в позові.
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). 
Згідно з п.2 ч.1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.
Відповідно до ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Керуючись ст.ст. 367, 368, п. 2 ч. 1 ст. 374, ст.ст. 376, 381-384 ЦПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

апеляційну скаргу ОСОБА_2 , ОСОБА_1 – задовольнити.
Рішення Бориславського міського суду Львівської області від 11 березня 2016 року – скасувати та ухвалити постанову, якою в задоволенні позовних вимог ОСОБА_4 відмовити.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови..
Повний текст постанови складено 17.06.2021 року.

Головуючий: Шеремета Н. О.

Судді: Крайник Н.П. 

Цяцяк Р.П.