ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/3885/21 Справа № 210/3925/19 	  	Суддя у 1-й інстанції - Літвіненко Н. А. Суддя у 2-й інстанції - Бондар  Я. М.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 травня 2021 року                                                                м.Кривий Ріг

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: головуючого судді - Бондар Я.М.
суддів - Барильської А.П., Зубакової В.П.
секретар судового засідання: Голуб О.О.
сторони справи :
позивач – ОСОБА_1 ,
відповідач – ОСОБА_2 

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження  цивільну справу за апеляційною скаргою відповідача ОСОБА_2 на рішення Дзержинського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 13 січня 2021 року, ухваленого суддею Літвіненко Н.А. у м. Кривому Розі, повний текст судового рішення складено 21 січня 2021року,-

В С Т А Н О В И В :

У липні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про вселення, відшкодування моральної шкоди. 
В мотивування заявлених позовних вимог зазначив, що з 27.10.1990 року вони з відповідачем ОСОБА_2 перебували у зареєстрованому шлюбі. Разом з дружиною вони проживали у квартирі АДРЕСА_1 , яка на праві власності належить дружині та в якій позивач був зареєстрований. У 2017 році відповідач отримала пропозицію по роботі в м. Києві, куди згодом і виїхала. 24.04.2019 року відповідач зателефонувала та повідомила, що змінила замки на дверях, так як квартира її власність чим. Своїми діями відповідач позбавила позивача житла, яке раніше належалао його батькам. На даний час він не має де жити, періодично проживає то у матері, то у друзів, що завдає йому моральних страждань. Просить вселити його у вищезазначену квартиру та стягнути з відповідача на його користь моральну шкоду в сумі 100 000 грн.
Рішенням Дзержинського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 13 січня 2021 року позов ОСОБА_1 задоволено частково.
Вселено ОСОБА_1 до квартири АДРЕСА_1 , що належить на праві приватної власності ОСОБА_2 .
В іншій частині позовних вимог ОСОБА_1 - відмовлено.
Не погоджуючись із рішенням суду, відповідач ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального законодавства, ставить питання про скасування рішення суду в частині задоволених позовних вимог з ухваленням в даній частині нового рішення про відмову в задоволенні позовних вимог.
В мотивування доводів апеляційної скарги зауважує, що квартира є її приватна власність, шлюб між сторонами розірвано, позивач не являється членом її сім`ї. Фактично зареєструвавшись у квартирі як член сім`ї власника, позивач користувався правом сервітуту, припинення якого врегульовано ст.. 406 ЦК України. Враховуючи той факт, що обставини, які були підставою для реєстрації у квартирі – припинили існувати, позивач втратив право на користування чужим майном.
Судом не взято до уваги, що позивач має житло, яке належить йому на праві приватної власності. Крім того, позивач самостійно звільнив помешкання та з жовтня 2018 року у спірній квартирі не проживає, що стало підставою для звернення відповідача з позовом про визнання ОСОБА_1 таким, що втратив право користування житловим приміщенням.
Відзив на апеляційну скаргу не надходив.
Заслухавши доповідь судді- доповідача, представника відповідача – адвоката Німець Ю.С., яка наполягала на задоволенні апеляційної скарги з підстав викладених в апеляційній скарзі, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах позовних вимог, доводів апеляційної скарги, колегія суддів прийшла до наступних висновків.
Судом встановлено, що 27.10.1990 року між сторонами укладено шлюб, зареєстрований Саксаганським районним у місті Кривому Розі відділу державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській         області, актовий запис №1166 (а.с. 6) 
Рішенням Дзержинського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 17.07.2019 року шлюб між сторонами розірвано (а.с 38-39). 
Відповідно до договору дарування від 11.04.1997 року ОСОБА_2 є власником квартири АДРЕСА_1 (а.с. 41).
Відповідно до довідки про реєстрацію місця проживання особи, ОСОБА_1 з 24.10.2017 року по теперішній час зареєстрований в квартирі АДРЕСА_1 (а.с. 8). 
Задовольняючи частково позовні вимоги ОСОБА_1 суд першої інстанції виходив з обґрунтованості позовних вимог ОСОБА_1 про вселення.
Однак, колегія суддів не може погодитися із висновками суду першої інстанції з наступних підстав.
Між тим, колегія суддів не може у повному обсязі погодитись з такими висновками суду першої інстанції та погоджується із доводами скаржника щодо незаконності наказу про накладення дисциплінарного стягнення, з огляду на наступне.
Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує право на справедливий судовий розгляд.
Згідно абзацу 10 пункту 9 рішення Конституційного Суду України від 30 2003 року № 3-рп/2003 правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах.
За вимогами ст.ст.263,264 ЦПК України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного процесуального законодавства і всебічно перевіривши обставини, вирішив справу відповідно до норм матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, а за їх відсутності на підставі закону, що регулює подібні відносини, або керуючись загальними засадами і змістом законодавства України.
Обґрунтованим визнається рішення, у якому повно відображені обставини, що мають значення для цієї справи, висновки суду про встановлені обставини і правові наслідки є вичерпними, відповідають дійсності і підтверджуються достовірними доказами, дослідженими в судовому засіданні.
При ухваленні рішення суд зобовязаний зясувати питання, зокрема, щодо: наявності обставин (фактів), якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та навести докази на їх підтвердження; наявності інших фактичних даних, які мають значення для вирішення справи; правовідносин, зумовлених встановленими фактами. У рішенні суду обовязково повинні бути зазначені встановлені судом факти і відповідні їм правовідносини.
Зазначеним вимогам закону рішення суду першої інстанції не відповідає.
Відповідно до частини 3 ст. 47 Конституції України ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.
Відповідно до статті 150 ЖК УРСР громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.
Частинами 1 та 4 ст.156 ЖК України передбачено, що члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. До членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням.
Відповідно до ч.2 ст.64 ЖК України до членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство.
Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім`ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені ст. 162 цього Кодексу.
Згідно до вимог ст. 405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.
Відповідно до частини 4 статті 311 ЦК України фізична особа не може бути виселена або іншим чином примусово позбавлена житла, крім випадків, встановлених законом.
У статті 9 ЖК УРСР передбачено, що ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських організацій.
Тобто будь-яке виселення або позбавлення особи права користування житлом допускається виключно на підставах, передбачених законом, і повинно відбуватись в судовому порядку.
Разом з тим, статтею 317 ЦК України передбачено, що власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна.
Відповідно до частин першої, другої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства.
Згідно із частиною першою статті 383 ЦК України власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб.
Положеннями статті 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.
Право користування чужим майном передбачено у статтях 401-406 ЦК України.
У частині першій статті 401 ЦК України передбачено, що право користування чужим майном (сервітут) може бути встановлене щодо земельної ділянки, інших природних ресурсів (земельний сервітут) або іншого нерухомого майна для задоволення потреб інших осіб, які не можуть бути задоволені іншим способом.
Права члена сім`ї власника житла на користування цим житлом визначено у статті 405 ЦК України, у якій зазначено, що члени сім`ї власника житла, які проживають разом із ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону.
В своїй апеляційній скарзі відповідач посилається на положення ч. 1 ст. 406 ЦК України та вказує на те, що сервітут припиняється у разі припинення обставин, які були підставою для встановлення сервітуту, отже при припиненні сімейних відносин та ведення спільного господарства припиняється дія сервітуту.
Разом з тим, при порівнянні норм ЖК УРСР та ЦК України колегія суддів звертає увагу на наступне. У частині першій статті 156 ЖК УРСР не визначені правила про самостійний характер права члена сім`ї власника житлового будинку на користування житловим приміщенням, не визначена і природа такого права.
Передбачено право члена сім`ї власника житлового будинку користуватися житловим приміщенням нарівні з власником, що свідчить про похідний характер права користування члена сім`ї від прав власника.
Отже, особливістю вирішення вказаного спору є те, що при створенні сім`ї, встановленні сімейних відносин, власник і член сім`ї, тобто дружина і чоловік вважали, що їх відносини є постійними, не обмеженими у часі, а не про тимчасовий характер таких відносин.
Тому і їх права, у тому числі і житлові, розглядалися як постійні. За логікою законодавця у законодавстві, що регулює житлові правовідносини, припинення сімейних правовідносин, втрата статусу члена сім`ї особою, саме по собі не тягне втрату права користування житловим приміщенням.
Разом із тим, відповідно до частин першої та другої статті 405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону.
Отже, при розгляді спору щодо вселення позивача до спірного житла слід приймати до уваги як формальні підстави, передбачені статтею 406 ЦК України, так і зважати на те, що сам факт припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє позивача права користування займаним приміщенням, та вирішувати спір з урахуванням балансу інтересів обох сторін. Зазначене узгоджується з позицією, викладеною у постанові Великої палати Верховного Суду від 13 жовтня 2020 року у справі №447/455/17.
Проте, як вбачається з матеріалів справи відповідно до відомостей з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна ОСОБА_1 на праві приватної власності відповідно до договору дарування від 21.09.2015 року зареєстрованого приватним нотаріусом Криворізького міського нотаріального округу Русавською Т.В. належить квартира АДРЕСА_2 (а.с.40).
Отже, позивач має житло, яке належить йому, а тому підстав для збереження за ним сервітного права на проживання в квартирі колишнього подружжя немає.
Суд першої інстанції на вказане належної уваги не звернув та дійшов помилкового висновку про задоволення позовних вимог позивача.
За таких обставин, враховуючи вищевикладене, колегія суддів дійшла висновку про задоволення апеляційної скарги, а рішення суду скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 .
На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 367, 374, 376, 381, 382-384 ЦПК України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИВ :

Апеляційну скаргу відповідача ОСОБА_2 – задовольнити.
Рішення Дзержинського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 13 січня 2021 року скасувати та ухвалити нове рішення про відмову ОСОБА_1 в задоволенні позовних вимог до ОСОБА_2 про вселення, відшкодування моральної шкоди. 
Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 витрати зі сплати судового збору в сумі 1152,60 грн.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту постанови.
Повний текст судового рішення складено 12 травня 2021 року. 

Головуючий:

Судді: