ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД      
вул. Шолуденка, буд. 1, літера А, м. Київ, 04116, (044) 230-06-58 inbox@anec.court.gov.ua 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
"21" квітня 2021 р.                               Справа№ 910/10764/20
Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів: 
головуючого:           Мальченко А.О.
суддів:            Чорногуза М.Г. 
          Козир Т.П. 
 при секретарі судового засідання Найченко А.М.,
розглянувши матеріали апеляційної скарги Комунального підприємства «Теплогарант»
на рішення Господарського суду міста Києва від 12.01.2021
у справі №910/10764/20 (суддя Ломака В.С.)
за позовом Комунального підприємства «Теплогарант»
до Товариства з обмеженою відповідальністю «Слобожанська фармацевтична компанія»,
третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача:
Приватне підприємство «Торгівельна компанія «Хорол-Інвест ЛТД»
про визнання додаткових угод укладеними та стягнення 173 903,49 грн
за участю представників учасників справи згідно протоколу судового засідання,
ВСТАНОВИВ:
Комунальне підприємство «Теплогарант» (далі - КП «Теплогарант», позивач) звернулося до Господарського суду міста Києва з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Слобожанська фармацевтична компанія» (далі - ТОВ «Слобожанська фармацевтична компанія», відповідач) про визнання укладеною Додаткової угоди № 1 про внесення змін до Договору про постачання теплової енергії № 43/18 від 27.02.2018 (далі - Договір) у запропонованій позивачем редакції; визнання укладеною Додаткової угоди № 2 про внесення змін до Договору у запропонованій позивачем редакції; стягнення з відповідача 119   717,53 грн основного боргу, 35   758,76   грн пені,  6 702,45 грн інфляційних втрат, 3 741,66 грн 3 % річних та 7 983,09 грн штрафу.
В обґрунтування позовних вимог позивач посилався на те, що після підписання Договору було виявлено допущену під час його оформлення помилку, а саме, невірно визначено термін дії Договору, у зв`язку з чим позивач звернувся до відповідача з пропозицією про укладення відповідної Додаткової угоди № 1 до Договору в частині зміни строку дії цього правочину та поширення його дії на відносини сторін, які виникли з 14.12.2017, тобто з дати передання відповідачеві об`єкту теплопостачання в оренду. Крім того, враховуючи пропозицію відповідача укласти договір на теплопостачання  іншого наданого йому в оренду приміщення та з огляду на те, що ані до кінцевої дати строку дії Договору - 01.01.2020, ані після наведеної дати споживач не повідомив позивача про продовження терміну дії договору оренди, натомість продовжив приймати до обліку акти виконаних робіт на теплопостачання об`єкту, позивач направив на адресу відповідача проект відповідної Додаткової угоди №2 до Договору, якою передбачено продовження терміну дії Договору з 01.01.2020 по 31.12.2020 з пролонгацією на кожний наступний рік, а також включення іншого нежитлового приміщення до об`єктів, на які відповідачеві постачається теплова енергія, та поширення дії цієї Додаткової угоди № 2 на відносини сторін, що виникли з 01.12.2019 (за виключенням пункту 1 даної Додаткової угоди № 2, положення якої застосовуються сторонами з 01.01.2020).
Обґрунтовуючи позовні вимоги про стягнення боргу, пені, штрафу, 3% річних та інфляційних втрат, позивач вказував на неналежне виконання відповідачем передбаченого Договором обов`язку щодо повної та своєчасної оплати наданих йому з 14.12.2017 по 22.04.2020  послуг теплопостачання об`єкту та наявність підстав для нарахування штрафних санкцій та компенсаційних виплат на підставі пунктів 3.5, 3.6, 6.2.5, 6.2.6 Договору.
Ухвалою Господарського суду міста Києва від 28.07.2020 відкрито провадження у справі № 910/10764/20, залучено до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідачів Приватне підприємство «Торгівельна компанія «Хорол-Інвест ЛТД» (далі - ПП «ТК «Хорол-Інвест ЛТД», третя особа).
 Рішенням Господарського суду міста Києва від 12.01.2021 у справі №910/10764/20 позовні вимоги задоволено частково, стягнуто з ТОВ «Слобожанська фармацевтична компанія» на користь КП «Теплогарант» 62   674,40 грн основного боргу, 2   177,30 грн 3% річних, 2   769,42 грн інфляційних втрат, 10 027,51 грн пені, 4 387,21 грн штрафу, а також 1   230,54   грн витрат по сплаті судового збору.
Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд виходив з того, що зважаючи на виконання відповідачем встановленого законом обов`язку щодо укладення договору про постачання теплової енергії, а також його підписання та скріплення печатками сторін без будь-яких зауважень чи заперечень, позивачем не було доведено наявності у відповідача передбаченого цим Договором або законом обов`язку на укладення спірної Додаткової угоди № 1 про внесення змін до Договору та надання йому ретроспективної дії, що свідчить про необґрунтованість вказаної вимоги КП «Теплогарант»; у матеріалах справи відсутні докази продовження дії укладеного між відповідачем та третьою особою договору оренди нежитлового приміщення  та, відповідно, докази, що свідчать про наявність підстав для продовження терміну дії Договору на постачання теплової енергії на більш тривалий період шляхом підписання між сторонами у даній справі відповідної Додаткової угоди, зокрема, у добровільному порядку, що свідчить про недоведеність позивачем вимог, які зводяться до спонукання відповідача продовжити дію Договору після 01.01.2020; будь-яких заяв чи клопотань про витребування у відповідача чи інших осіб доказів продовження дії вищенаведеного договору оренди нежитлового приміщення позивачем під час розгляду справи заявлено не було; адресований відповідачеві разом з проектом відповідної Додаткової угоди №2 до Договору лист КП «Теплогарант» в розумінні положень Господарського кодексу України та вищенаведених нормативно-правових актів, що регулюють спірні правовідносини, не може вважатися офертою на укладення між сторонами договору на теплопостачання по іншому об`єкту.
Відмовляючи у задоволенні позову в частині стягнення з відповідача заборгованості за періоди з 14.12.2017 по 26.02.2018 та у період з 01.01.2020 по 22.04.2020, а також нарахованих на таку заборгованість пені, штрафу, 3% річних та інфляційних втрат, суд виходив з того, що позивач не зазначив жодних посилань, зокрема, на законодавчі приписи, що регулюють порядок оплати спожитої відповідачем теплової енергії у позадоговірному порядку, з конкретизацією початкових та кінцевих дат періодів виникнення у відповідача відповідних зобов`язань та періодів їх прострочення по кожному місяцю такого споживання окремо; суд позбавлений можливості самостійно кваліфікувати спірні правовідносини в період до початку та після закінчення дії Договору як кондикційні, оскільки у позові КП «Теплогарант» стверджувало про наявність між сторонами саме договірних правовідносин. 
Разом з тим, враховуючи, що відповідач неналежним чином виконував взяті на себе обов`язки в частині оплати поставленої йому за умовами Договору теплової енергії у період дії цього правочину (з 27.02.2018 по 01.01.2020), суд дійшов висновку про наявність правових підстав для часткового задоволення позовних вимог про стягнення з відповідача заборгованості, а також нарахованих на неї пені, штрафу, 3% річних та інфляційних втрат.
Не погодившись із вищезазначеним рішенням, КП «Теплогарант» звернулось до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати оскаржуване рішення та постановити нове, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.
Апеляційну скаргу мотивовано тим, що рішення суду першої інстанції є незаконним та необґрунтованим, прийнятим за нез`ясування усіх обставин, що мають значення для справи, з неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права, у зв`язку з чим висновки суду не відповідають дійсним обставинам справи.
Обґрунтовуючи апеляційну скаргу, позивач наголошував на тому, що за період бездоговірного споживання відповідачем теплової енергії, а саме, з 14.12.2017 (дати фактичного прийому відповідачем у користування приміщення за актом прийому-передачі) по 26.02.2018 (день, що передує даті укладення Договору) останнім спожито 16,221 Гкал на суму 30   554,00   грн, тобто заподіяно КП «Теплогарант»  шкоду у великому розмірі, однак, позивач не звернувся до правоохоронних органів, а запропонував вирішити спір в межах господарських відносин шляхом укладення Додаткової угоди №2 до Договору; зі змісту статей 19, 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», ст. 24 Закону України «Про теплопостачання», ст. 188 Господарського кодексу України вбачається обов`язок відповідача щодо укладення угоди про внесення змін до основного господарського договору між сторонами, відповідно і право суду визнати укладеною додаткову угоду про внесення змін, враховуючи той факт, що КП «Теплогарант» як ініціатором внесення змін до Договору дотримано встановлений господарським законодавством порядок, нормативно обґрунтовано причини внесення змін, належним чином підготовлена та направлена на юридичну адресу відповідача пропозиція внесення змін до договору; відмова у задоволенні вимоги позивача про визнання укладеною Додаткової угоди №1 до Договору провокує появу судової практики, яка заохочуватиме суб`єктів господарювання ігнорувати обов`язок споживача щодо своєчасного укладення договору на теплопостачання, обов`язок розглянути у 20-денний термін пропозицію на внесення змін до договору та надати відповідь ініціатору внесення змін до договору; відповідач порушив взяте на себе згідно з п. 9.3.2 Договору зобов`язання повідомити позивача про продовження терміну дії договору оренди нежитлового приміщення та ухилився від укладення вже підготовленої позивачем Додаткової угоди №2 до Договору, якою передбачалось продовження терміну дії Договору; посилаючись в оскаржуваному рішенні на те, що позивачем під час розгляду справи не було заявлено будь-яких заяв чи клопотань про витребування у відповідача чи інших осіб доказів продовження дії договору оренди нежитлового приміщення та враховуючи додані до позовної заяви докази звернення позивача до відповідача з вимогами надати копії такого договору зі змінами та доповненнями, суд безпідставно не скористався правом за власною ініціативою витребувати у відповідача та третьої особи  відповідні докази для об`єктивного та правильного вирішення справи.
Також в апеляційній скарзі скаржник просить суд апеляційної інстанції витребувати у відповідача або у третьої особи копії договору оренди №57/ХІЛ/СФК/К/Ч від 14.12.2017 зі змінами та доповненнями до нього на продовження терміну його дії з 01.01.2020.
Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 22.03.2021 поновлено КП «Теплогарант» пропущений процесуальний строк на апеляційне оскарження рішення Господарського суду міста Києва від 12.01.2021 у справі №910/10764/20; відкрито апеляційне провадження за вказаною апеляційною скаргою; розгляд апеляційної скарги призначено на 21.04.2021; встановлено ТОВ «Слобожанська фармацевтична компанія» та ПП «ТК «Хорол-Інвест ЛТД» строк для подання відзивів на апеляційну скаргу; встановлено ТОВ «Слобожанська фармацевтична компанія» та ПП «ТК «Хорол-Інвест ЛТД» строк для подання заперечень щодо заяви скаржника про витребування у відповідача або третьої особи копії Договору оренди №57/ХІЛ/СФК/К/Ч  від 14.12.2017 зі змінами та доповненнями до нього на продовження терміну його дії з 01.01.2020; зупинено дію рішення Господарського суду міста Києва від 12.01.2021 у справі №910/10764/20.
Відповідач правом, наданим статтею 263 Господарського процесуального кодексу України (надалі - ГПК України) не скористався, у встановлений строк відзиву на апеляційну скаргу не надав. 
У судове засідання позивач та третя особа не з`явились, своїх представників не направили, про причини неявки суд не повідомили, про дату, час і місце судового розгляду були повідомлені належним чином.
Обговоривши питання щодо можливості розгляду апеляційної скарги за відсутності представників позивача та третьої особи, вислухавши думку представника відповідача, враховуючи, що вказані особи не повідомили суд про поважність причин нез`явлення до суду апеляційної інстанції та не заявили клопотань про відкладення розгляду справи, а також з огляду на те, що наявні в матеріалах справи докази є достатніми для вирішення спору у даній справі без заслуховування їх пояснень, судова колегія, порадившись на місці, ухвалила здійснити розгляд апеляційної скарги за її відсутності.  
Представник відповідача вимоги апеляційної скарги не визнав, доводи, на яких вона ґрунтується вважає безпідставними, а судове рішення законним, у зв`язку з чим просив залишити оскаржуване рішення без змін, а скаргу позивача - без задоволення.
21.04.2021 у судовому засіданні колегією суддів було оголошено вступну та резолютивну частини постанови господарського суду апеляційної інстанції.
Колегія суддів, обговоривши доводи апеляційної скарги, заслухавши пояснення представника відповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши правильність застосування господарським судом при прийнятті оскаржуваного рішення норм матеріального та процесуального права, дійшла висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, а рішення має бути залишеним без змін, виходячи з наступного.
Як вбачається з матеріалів справи та встановлено місцевим господарським судом, 14.12.2017 між ТОВ «Слобожанська фармацевтична компанія» (у тексті договору - орендар) та ПП «ТК «Хорол-Інвест ЛТД» (у тексті договору - орендодавець)  було укладено договір оренди нежитлового приміщення № 57/ХІЛ/СФК/К/Ч (далі - договір оренди), за умовами якого орендодавець передає, а орендар приймає у тимчасове користування нежитлове приміщення загальною площею 134,9 м2 за адресою: місто Конотоп, проспект Червоної Калини (Леніна), будинок 8, для розміщення в ньому аптеки та зобов`язується і гарантує оплачувати орендну плату, відшкодовувати  витрати по оплаті електроенергії, телефонного зв`язку та інші комунальні витрати, передбачені даним договором.
За умовами пунктів 4.1, 4.2 договору оренди строк його дії встановлено з 14.12.2017 по 01.01.2020. За згодою сторін період дії договору може бути продовжений відносно вказаного строку на умовах, встановлених на основі взаємної домовленості.
Всі зміни та доповнення до цього договору повинні вноситися у письмовій формі у вигляді доповнень до договору (п.   10.2. договору).
Відповідно до пункту 10.4 договору оренди останній вступає в силу з моменту підписання і діє до повного виконання сторонами врегулювання грошових розрахунків.
З матеріалів справи вбачається, що на виконання умов вказаного договору на підставі Акту приймання-передачі нежитлового приміщення від 14.12.2017 вищевказане нежитлове приміщення площею 134,9 м2 було передано в оренду відповідачеві.
27.02.2018 між ТОВ «Слобожанська фармацевтична компанія» (у тексті договору - споживач) та КП «Теплогарант» (у тексті договору - виконавець) було укладено Договір про постачання теплової енергії № 43/18 (далі - Договір), за умовами якого виконавець зобов`язався у період дії цього Договору поставити споживачу теплову енергію до об`єкту - цілого вбудованого приміщення магазину (аптека), що знаходиться за адресою: місто Конотоп, проспект Червоної Калини, 8, загальною (опалювальною, орендованою) площею 134,9 м2, а відповідач, у свою чергу, зобов`язався своєчасно оплатити вказану теплову енергію за встановленими тарифами (цінами) в терміни, що передбачені Договором.
За умовами пункту 1.4 Договору суб`єкт користування послугами: орендар нежитлового приміщення - ТОВ «Слобожанська фармацевтична компанія», на підставі договору оренди нежитлового приміщення № 57/ХІЛ/СФК/К/Ч від 14.12.2017.
Відповідно до пункту 1.5.2 Договору характеристика об`єкту надання послуг, максимальне теплове навантаження в EQ Гкал/год та нормативний обсяг споживання теплової енергії в Q Гкал/рік, розрахований згідно КТМ 204 України 244-94 «Норми та вказівки по нормуванню втрат палива та теплової енергії на опалення житлових та громадських споруд, а також на господарсько-побутові потреби в Україні», затвердженими Державним комітетом України по житлово-комунальному господарству 14.12.1993:
-          максимальне теплове навантаження на опалення на об`єкт EQ -                    0,01546 Гкал/год;
-          нормативний обсяг споживання теплової енергії кожним з об`єктів Q -  34,3412 Гкал/рік, з поквартальним розподілом: січень - 7,2660, лютий - 6,4869, березень - 5,7231, квітень - 1,5747, жовтень - 1,7846, листопад - 4,9412, грудень - 6,5647.
Засоби обліку теплової енергії відсутні (пункт 1.6 Договору).
Згідно з пунктом 2.1 наведеної угоди розмір тарифів на теплову енергію встановлюється рішенням органу місцевого самоврядування відповідно до чинного законодавства України.
Пунктом 2.2 Договору встановлено, що відповідно до рішення виконавчого комітету Конотопської міської ради від 21.11.2017  № 279 «Про встановлення тарифів КП «Теплогарант», тариф на теплову енергію для потреб «інших споживачів (крім населення)» складає 1884,12 грн за 1 Гкал з ПДВ. Дане рішення опубліковано у місцевому виданні - газеті «Конотопський край» № 94 від 24.11.2017. Тариф набув чинності з 09.12.2017.
Відповідно до рішення виконавчого комітету Конотопської міської ради від 26.02.2018 № 55 «Про встановлення тарифів КП «Теплогарант», тариф на теплову енергію для потреб «інших споживачів (крім населення)» складає 2006,09 грн за 1 Гкал з ПДВ. Дане рішення опубліковано у місцевому виданні - газеті «Конотопський край» № 18 від 02.03.2018. Тариф набув чинності з 17.03.2018.
За умовами пункту 2.3 Договору, у разі зміни тарифів на послуги, виконавець повідомляє про це споживача у письмовій формі (у тому числі шляхом надсилання повідомлення на електронну пошту) або через засоби масової інформації. Виконавець застосовує нові тарифи, а споживач здійснює розрахунки за спожиті послуги за новими тарифами з моменту введення їх у дію, відповідно до частини 6 статті 276 Господарського кодексу України. Зміна тарифу не потребує внесення змін у Договір.
Місцем надання послуг є приміщення, розташоване за адресою: м.   Конотоп, проспект Червоної Калини, 8 (пункт 4.3 Договору).
Згідно з пунктом 9.1 Договору останній вважається укладеним і набирає чинності з моменту його підписання сторонами та скріплення підписів печатками сторін і діє по 31.12.2018. На підставі частини 3 статті 631 Цивільного кодексу України даний Договір поширює свою дію на відносини сторін, що виникли раніше, а саме, з 27.02.2018, з моменту фактичного користування послугами.
За змістом пункту 9.3 Договору останній вважається пролонгованим на кожний наступний рік, за винятком, передбаченим пунктом 9.3.1 Договору, якщо за місяць до закінчення строку його дії однією із сторін не буде письмово заявлено про його розірвання або необхідність перегляду.
Відповідно до пункту 9.3.1 Договору, у зв`язку з тим, що договір оренди нежитлового приміщення № 57/ХІЛ/СФК/К/Ч від 14.12.2017, на підставі якого споживач користується об`єктом теплопостачання, діє до 01.01.2020, дія даного Договору на постачання теплової енергії припиняється 01.01.2020.
У разі продовження терміну дії договору оренди нежитлового приміщення  № 57/ХІЛ/СФК/К/Ч від 14.12.2017 на більш тривалий термін, споживач зобов`язаний завчасно повідомити про це виконавця. Продовження терміну дії Договору на постачання теплової енергії на більш тривалий період оформлюється підписанням Додаткової угоди (пункт 9.3.2 Договору).
Як зазначає позивач, після підписання Договору позивачем було виявлено допущену під час його оформлення помилку, що стосується невірно визначеного терміну, на який поширюється дія Договору, зважаючи на те, що вищевказане приміщення було передано третьою особою відповідачеві в оренду 14.12.2017.
У зв`язку з наведеними обставинами позивач листом № 341 від 25.04.2018 звернувся до відповідача з пропозицією укласти відповідну Додаткову угоду № 1 до Договору в частині зміни строку цього правочину та поширення його дії на відносини сторін, які виникли з 14.12.2017, проте, відповідач у встановлені законом порядку та строки не розглянув надіслану позивачем пропозицію та не направив КП «Теплогарант» відповіді на вказану оферту.
Крім того, позивач вказував на те, що ані до 01.01.2020, ані після наведеної дати відповідач не повідомив позивача про продовження терміну дії договору оренди, натомість продовжив приймати до обліку акти виконаних робіт на теплопостачання об`єкту по вулиці Червоної Калини, 8 у місті Конотоп. 
17.03.2020 на електронну адресу позивача надійшла заява уповноваженої особи ТОВ «Слобожанська фармацевтична компанія», в якій останнє запропонувало укласти договір на теплопостачання іншого об`єкту відповідача площею 68 м2, що знаходиться за адресою: пр. Миру, 11 та належить відповідачеві на праві оренди на підставі укладеного з ПП «ТК «Хорол-Інвест ЛТД» договору оренди нежитлового приміщення від 01.12.2019 №30/ХІЛ/СФК/С/К/М. 
У відповідь на вказане звернення позивач підготував та направив на адресу відповідача лист від 15.04.2020 № 46-ЖРОД разом з проектом відповідної Додаткової угоди № 2 до Договору, якою передбачено продовження терміну дії Договору з 01.01.2020 по 31.12.2020 з пролонгацією на кожний наступний рік, включення нежитлового приміщення за адресою: пр. Миру, 11 до об`єктів, на які відповідачеві постачається теплова енергія, а також поширення дії цієї Додаткової угоди № 2 на відносини сторін, що виникли з 01.12.2019 (за виключенням пункту 1 даної Додаткової угоди № 2, положення якої застосовуються сторонами з 01.01.2020). 
Як вбачається з матеріалів справи, зазначене поштове відправлення отримано відповідачем 27.04.2020, проте жодної відповіді на таке звернення позивача відповідачем не надано.
З огляду на вказані обставини, а також посилаючись на неналежне виконання відповідачем умов Договору щодо здійснення своєчасної та повної оплати за надані позивачем послуги теплопостачання, останній звернувся з даним позовом до суду.
Оцінюючи подані сторонами докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, колегія суддів  погоджується з рішенням суду першої інстанції про часткове задоволення позовних вимог, а доводи апелянта вважає безпідставними та необґрунтованими, з огляду на наступне.
Статтею 11 Цивільного кодексу України (надалі - ЦК України) визначено, що цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки; підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.
У відповідності до статей 626, 629 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків. Договір є обов`язковим до виконання сторонами.
Згідно з приписами    ст. 173 Господарського кодексу України (надалі - ГК України) господарським визнається зобов`язання, що виникає між суб`єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб`єкт (зобов`язана сторона, у тому числі боржник) зобов`язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб`єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб`єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку.
Відповідно до ч. 1 ст. 175 ГК України майнові зобов`язання, які виникають між учасниками господарських відносин, регулюються   ЦК України     з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.
Частинами 1-4 ст. 179 ГК України встановлюється, що майново-господарські зобов`язання, які виникають між суб`єктами господарювання або між суб`єктами господарювання і негосподарюючими суб`єктами - юридичними особами на підставі господарських договорів, є господарсько-договірними зобов`язаннями.
Кабінет Міністрів України, уповноважені ним або законом органи виконавчої влади можуть рекомендувати суб`єктам господарювання орієнтовні умови господарських договорів (примірні договори), а у визначених законом випадках - затверджувати типові договори.
Укладення господарського договору є обов`язковим для сторін, якщо він заснований на державному замовленні, виконання якого є обов`язком для суб`єкта господарювання у випадках, передбачених законом, або існує пряма вказівка закону щодо обов`язковості укладення договору для певних категорій суб`єктів господарювання чи органів державної влади або органів місцевого самоврядування.
Загальний порядок укладання господарських договорів передбачений  ст.181 ГК України.
Згідно з ч.ч. 1-3    ст. 180 ГК України зміст господарського договору становлять умови договору, визначені угодою його сторін, спрямованою на встановлення, зміну або припинення господарських зобов`язань, як погоджені сторонами, так і ті, що приймаються ними як обов`язкові умови договору відповідно до законодавства.
Господарський договір вважається укладеним, якщо між сторонами у передбачених законом порядку та формі досягнуто згоди щодо усіх його істотних умов. Істотними є умови, визнані такими за законом чи необхідні для договорів даного виду, а також умови, щодо яких на вимогу однієї із сторін повинна бути досягнута згода.
При укладенні господарського договору сторони зобов`язані у будь-якому разі погодити предмет, ціну та строк дії договору.
Примусовий порядок укладання господарських договорів за рішенням суду регулюється   статтею 187 ГК України та   статтею 648 ЦК України. 
Відповідно до   ст. 187 ГК України спори, що виникають при укладанні господарських договорів за державним замовленням, або договорів, укладення яких є обов`язковим на підставі закону та в інших випадках, встановлених законом, розглядаються судом; інші переддоговірні спори можуть бути предметом розгляду суду у разі якщо це передбачено угодою сторін або якщо сторони зобов`язані укласти певний господарський договір на підставі укладеного між ними попереднього договору.
Тобто спонукання до укладення договору можливе лише тоді, коли хоча б одна із сторін є   зобов`язаною його укласти через пряму вказівку закону або на підставі державного замовлення. У тому випадку, коли договір, що укладається, не ґрунтується на обов`язковому для суб`єктів господарювання державному замовленні або не є обов`язковим для укладення через пряму вказівку закону, спір про спонукання до укладення договору може бути предметом розгляду у суді у разі взаємної згоди сторін, або якщо сторони зобов`язались укласти договір на підставі      існуючого між ними попереднього договору.
При цьому, у відповідності до ст.   6   та ст.   627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього   Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
Згідно з ч. 1   ст. 12 ЦК України особа здійснює свої цивільні права вільно, на власний розсуд. 
Статтею 14 ЦК України   передбачено, що цивільні обов`язки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства. Особа не може бути примушена до дій, вчинення яких не є обов`язковим для неї.
Частиною 1 ст. 19 Конституції України    встановлено, що правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством.
Обґрунтовуючи позовну вимогу про визнання укладеною Додаткової угоди № 1 про внесення змін до Договору в запропонованій позивачем редакції, останній посилався на те, що після підписання Договору КП «Теплогарант» було виявлено допущену під час його оформлення помилку, яка стосується невірно визначеного терміну, на який поширюється дія Договору. 
У зв`язку з наведеними обставинами, а також зважаючи на те, що вищезазначене приміщення, до якого постачається теплова енергія, було фактично передано третьою особою відповідачеві в оренду  14.12.2017, позивач листом № 341 від 25.04.2018 звернувся до відповідача з пропозицією укласти відповідну Додаткову угоду № 1 до Договору в частині зміни строку його дії та поширення його дії на відносини сторін, які виникли з 14.12.2017. 
До вказаного листа позивачем додано два примірники вищенаведеної Додаткової угоди № 1, а також акт здачі-приймання наданих послуг (виконаних робіт) та рахунок  № 1061 від 25.04.2018 на оплату послуг теплопостачання, наданих з 14.02.2017 по 26.02.2018 на суму 30 554,00 грн.
Однак, отримавши зазначене поштове відправлення 15.05.2018, відповідач у встановлені законом порядку та строки не розглянув надіслану позивачем пропозицію та не направив КП «Теплогарант» відповіді на вказану оферту щодо її акцептування.
За приписами ч.ч. 1, 2 ст. 19 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» № 1875-IV від 24.06.2014 у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин (далі - Закон України «Про житлово-комунальні послуги»), відносини між учасниками договірних відносин у сфері житлово-комунальних послуг здійснюються виключно на договірних засадах. Учасниками відносин у сфері житлово-комунальних послуг є: власник, споживач, виконавець, виробник.
Згідно з п. 3 Правил користування тепловою енергією, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 31.10.2007 № 1198, споживач теплової енергії - фізична особа, яка є власником будівлі або суб`єктом підприємницької діяльності, чи юридична особа, яка використовує теплову енергію відповідно до договору.
Пунктом 1 частини 3 статті 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» передбачено, що споживач зобов`язаний укласти договір на надання житлово-комунальних послуг, підготовлений виконавцем на основі типового договору.
Відповідно до частини 4 статті 19 Закону України «Про теплопостачання», теплогенеруюча організація має право постачати вироблену теплову енергію безпосередньо споживачу згідно з договором купівлі-продажу. У разі якщо така організація не є теплотранспортуючою, то теплотранспортуюча організація не має права відмовити теплогенеруючій організації у транспортуванні теплової енергії, якщо це дозволяють технічні можливості системи.
Частиною 3 статті 24 Закону України «Про теплопостачання» унормовано, що основними обов`язками споживача теплової енергії є, зокрема, своєчасне укладання договору з теплопостачальною організацією на постачання теплової енергії.
Таким чином, вказані норми містять загальне правило про необхідність споживання теплової енергії на підставі договору, а також встановлюють обов`язок для учасників таких відносин з укладення відповідного договору.
Статтею 638 ЦК України передбачено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
Як було зазначено вище, між ТОВ «Слобожанська фармацевтична компанія», як споживачем, та КП «Теплогарант», як виконавцем, було укладено Договір про постачання теплової енергії № 43/18 від 27.02.2018, відтак, суд дійшов правильного висновку про належне виконання відповідачем покладеного на нього законом обов`язку щодо укладення відповідного договору.
У наведеному Договорі сторони погодили усі його істотні умови, а також встановили, що дія цього правочину поширюється на відносини сторін, що виникли з 27.02.2018, що вбачається зі змісту пункту 9.1 Договору.
За твердженням позивача, вказані положення були включені до Договору помилково, оскільки вірною датою, з якої відповідач фактично користується об`єктом теплопостачання є 14.12.2017, тобто дата передачі йому в оренду вищенаведеного приміщення. 
Відповідно до частин 2-4 статті 188 ГК України сторона договору, яка вважає за необхідне змінити або розірвати договір, повинна надіслати пропозиції про це другій стороні за договором.
Сторона договору, яка одержала пропозицію про зміну чи розірвання договору, у двадцятиденний строк після одержання пропозиції повідомляє другу сторону про результати її розгляду.
У разі якщо сторони не досягли згоди щодо зміни (розірвання) договору або у разі неодержання відповіді у встановлений строк з урахуванням часу поштового обігу, заінтересована сторона має право передати спір на вирішення суду.
За загальним правилом, встановленим частиною 5 статті 188 ГК України, якщо судовим рішенням договір змінено або розірвано, договір вважається зміненим або розірваним з дня набрання чинності даним рішенням.
Як вбачається з матеріалів справи, відповідач у добровільному порядку не підписав запропоновану позивачем до укладення Додаткову угоду № 1 до Договору та після укладення Договору не вчинив жодних дій, які свідчать про наявність у нього волевиявлення на поширення дії умов Договору на правовідносини сторін, що фактично виникли саме з 14.12.2017.
Водночас, положення частини 4 статті 188 ГК України щодо права заінтересованої сторони передати спір на вирішення суду, якщо сторони не досягли згоди щодо зміни договору, не означають, що суд має право визнати укладеним договір (чи зобов`язати відповідача укласти додаткову угоду про внесення змін до Договору в запропонованій позивачем редакції) без передбаченого договором або законом обов`язку іншої сторони на укладення такого договору.
Аналогічна правова позиція викладена Верховним Судом у постанові від 27.08.2019 у справі № 922/2743/18.
Зважаючи на виконання відповідачем встановленого законом обов`язку щодо укладення Договору про постачання теплової енергії, а також його підписання та скріплення печатками сторін без будь-яких зауважень чи заперечень, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про недоведеність позивачем наявності у відповідача передбаченого цим Договором або законом обов`язку на укладення спірної Додаткової угоди № 1 про внесення змін до цього Договору та надання йому ретроспективної дії.
При цьому, місцевим господарським судом враховано, що за змістом ч. 3 ст. 631 ЦК України встановлення у договорі положень про його застосування до відносин між сторонами, які виникли до укладення такого правочину, віднесено до виключних прав сторін договору, що реалізуються за їх вільним волевиявленням.
Крім того, суд першої інстанції правомірно зауважив, що допущення у певному правочині, на думку його сторони, помилки, не може безумовно свідчити про наявність у іншої сторони договору обов`язку внесення змін до такої угоди без наявності відповідного волевиявлення, оскільки при укладенні договору сторони вже погодили його зміст шляхом включення умов (пунктів), визначених на розсуд сторін і погоджених ними, і такі умови договору після його укладення є обов`язковим для виконання сторонами.
Як було вказано вище, відповідно до пункту 9.3.1 Договору, у зв`язку з тим, що договір оренди, на підставі якого споживач користується об`єктом теплопостачання, діє до 01.01.2020, дія Договору на постачання теплової енергії припиняється 01.01.2020.
У матеріалах справи відсутні докази продовження дії укладеного між відповідачем та третьою особою договору оренди та, відповідно, докази, що свідчать про наявність підстав для продовження терміну дії Договору на постачання теплової енергії на більш тривалий період шляхом підписання між сторонами у даній справі відповідної Додаткової угоди, відтак, позивачем у встановленому законом порядку не було доведено належними і допустимими доказами наявності правових підстав для внесення змін до цього правочину після наведеної дати.
Враховуючи наведені обставини та вимоги законодавства, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про відмову у задоволенні позовної вимоги КП «Теплогарант» про визнання укладеною Додаткової угоди № 1 про внесення змін до Договору у запропонованій позивачем редакції.
Обґрунтовуючи вимогу про визнання укладеною Додаткової угоди № 2 про внесення змін до Договору про постачання теплової енергії № 43/18 від 27.02.2018 у запропонованій позивачем редакції, останній посилався на те, що ані до 01.01.2020, ані після наведеної дати споживач не повідомив позивача про продовження терміну дії договору оренди, натомість продовжив приймати до обліку акти виконаних робіт на теплопостачання об`єкту за адресою: вул. Червоної Калини, 8, м. Конотоп. 
Як зазначає позивач та не заперечує відповідач, 17.03.2020 на електронну адресу позивача надійшла заява уповноваженої особи ТОВ «Слобожанська фармацевтична компанія» від 18.03.2020, в якій останнє запропонувало укласти договір на теплопостачання іншого об`єкту відповідача площею 68 м2, що знаходиться за адресою: пр. Миру, 11 та належить відповідачеві на праві оренди на підставі укладеного з ПП «ТК «Хорол-Інвест ЛТД» договору оренди нежитлового приміщення №30/ХІЛ/СФК/С/К/М від 01.12.2019. 
З матеріалів справи вбачається, що у відповідь на вказане звернення позивач підготував та направив на адресу відповідача лист вих. № 46-ЖРОД від 15.04.2020 разом з проектом відповідної Додаткової угоди № 2 до Договору, якою передбачено продовження терміну дії Договору з 01.01.2020 по 31.12.2020 з пролонгацією на кожний наступний рік, включення нежитлового приміщення по пр. Миру, 11 до об`єктів, на які постачається теплова енергія, а також поширення дії цієї Додаткової угоди № 2 на відносини сторін, що виникли з 01.12.2019 (за виключенням пункту 1 даної Додаткової угоди №2, положення якої застосовуються сторонами з 01.01.2020). 
Вказане поштове відправлення отримано відповідачем 27.04.2020, проте, як вбачається з матеріалів справи, жодної відповіді на таке звернення позивача останнім від відповідача не було отримано.
Разом з тим, як встановлено судом першої інстанції та вбачається зі змісту адресованої позивачеві заяви відповідача від 18.03.2020, ТОВ «Слобожанська фармацевтична компанія» просило КП «Теплогарант» укласти з ним саме окремий договір на теплопостачання іншого об`єкту відповідача, який знаходиться за адресою: пр. Миру, 11 (у місті Конотоп), а не внести зміни до вже існуючого між сторонами Договору на теплопостачання. 
Вищенаведеними приписами законодавства встановлено обов`язок учасників правовідносин, предметом яких є споживання, зокрема, теплової енергії, щодо укладення відповідного договору на теплопостачання певного об`єкту. 
Разом з тим, як зазначив суд першої інстанції, зазначеними положеннями не закріплено імперативних приписів, які зобов`язують споживача вносити зміни до вже існуючих договорів на постачання теплової енергії в частині включення до них інших об`єктів теплопостачання, які можуть перебувати у володінні споживачів на різних правових підставах та протягом різних строків.
Отже, адресований відповідачеві разом з проектом відповідної Додаткової угоди №2 до Договору лист КП «Теплогарант» № 46-ЖРОД від 15.04.2020, в розумінні положень ГК України та вищенаведених нормативно-правових актів, що регулюють спірні правовідносини, не може вважатися офертою на укладення між сторонами договору на теплопостачання об`єкту по пр. Миру, 11 у місті Конотоп.
Крім того, відповідно до частини 1 статті 631 ЦК України строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору.
Як було вказано вище, відповідно до пункту 9.3.1 Договору у зв`язку з тим, що договір оренди нежитлового приміщення № 57/ХІЛ/СФК/К/Ч від 14.12.2017, на підставі якого споживач користується об`єктом теплопостачання, діє до 01.01.2020, дія даного Договору на постачання теплової енергії припиняється 01.01.2020.
З огляду на вищенаведені судом норми права та фактичні обставини справи, враховуючи відсутність у матеріалах справи доказів наявності підстав для продовження строку дії Договору з 01.01.2020, зокрема доказів продовження дії укладеного між відповідачем та третьою особою договору оренди нежитлового приміщення  № 57/ХІЛ/СФК/К/Ч від 14.12.2017, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про неможливість пролонгації Договору на підставі Додаткової угоди №2 до Договору, яку позивач просить визнати укладеною, а відтак, відсутність підстав для задоволення вказаної позовної вимоги.
Крім того, як правильно зауважив суд першої інстанції будь-яких заяв чи клопотань про витребування у відповідача чи інших осіб доказів продовження дії вищенаведеного договору оренди нежитлового приміщення позивачем під час розгляду справи заявлено не було.
При цьому, розглянувши заявлене відповідачем в апеляційній скарзі клопотання про витребування у відповідача або у третьої особи доказів, а саме, копії договору оренди №57/ХІЛ/СФК/К/Ч від 14.12.2017 зі змінами та доповненнями до нього на продовження терміну його дії з 01.01.2020, порадившись, колегія суддів ухвалила в його задоволенні відмовити з огляду на наступне.
За приписами ч.ч. 1-3 ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.
У вирішенні питань щодо прийняття додаткових доказів суд апеляційної інстанції повинен повно і всебічно з`ясовувати причини їх неподання з урахуванням конкретних обставин справи і об`єктивно оцінити поважність цих причин. При цьому обґрунтування неможливості подання доказів суду першої інстанції згідно із зазначеною нормою ГПК покладається саме на заявника (скаржника), а апеляційний господарський суд лише перевіряє та оцінює їх поважність і не зобов`язаний самостійно з`ясовувати відповідні причини. У разі прийняття додаткових доказів у постанові апеляційної інстанції мають зазначатися підстави такого прийняття.
Разом з цим, суд апеляційної інстанції зазначає, що підставами для задоволення клопотання про додаткове подання доказів на підставі ч. 3 ст. 269 ГПК України можуть бути: а) додаткові докази, що існували в момент розгляду справи в суді першої інстанції, але особа, яка їх подає, не знала і не могла знати про їх існування; б) додаткові докази, що існували в момент розгляду справи в суді першої інстанції, і особа, яка їх подає, знала про їх існування, але не змогла надати їх суду з причин, які від неї не залежали; в) суд першої інстанції помилково виключив з судового розгляду надані особою докази, які мали значення для справи; г) суд першої інстанції необґрунтовано відмовив особі в задоволенні клопотання про витребування чи залучення доказів, які мають значення для справи.
Відповідно до ч. 1 ст. 14 ГПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього  Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у господарських справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.
За приписами ч. 4 ст. 74 ГПК України суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів.
Статтею 80 ГПК України встановлено, що позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви. Якщо доказ не може бути поданий у встановлений законом строк з об`єктивних причин, учасник справи повинен про це письмово повідомити суд та зазначити: доказ, який не може бути подано; причини, з яких доказ не може бути подано у зазначений строк; докази, які підтверджують, що особа здійснила всі залежні від неї дії, спрямовані на отримання вказаного доказу.
Згідно зі ст. 81 ГПК України учасник справи у разі неможливості самостійно надати докази вправі подати клопотання про витребування доказів судом. Таке клопотання повинно бути подане в строк, зазначений в частинах другій та третій статті 80 цього Кодексу. Якщо таке клопотання заявлено з пропуском встановленого строку, суд залишає його без задоволення, крім випадку, коли особа, яка його подає, обґрунтує неможливість його подання у встановлений строк з причин, що не залежали від неї.
При цьому, відповідно до ч. 4 ст. 13 ГПК України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.
З огляду на те, що будь-яких заяв чи клопотань про витребування у відповідача чи інших осіб доказів продовження дії вищенаведеного договору оренди нежитлового приміщення позивачем під час розгляду справи судом першої інстанції заявлено не було, а в апеляційній скарзі не обґрунтовано неможливість подання такого клопотання у відповідний строк, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про відсутність підстав для його задоволення.
Посилаючись на неналежне виконання відповідачем передбаченого Договором обов`язку щодо повної та своєчасної оплати наданих йому послуг з теплопостачання об`єкту за адресою: м. Конотоп, пр. Червоної Калини, 8, позивачем також заявлено вимогу про стягнення з ТОВ «Слобожанська фармацевтична компанія» 119 717,53 грн основного боргу.
За приписами статті 903 ЦК України, якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов`язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором.
Згідно зі статтею 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).
Відповідно до п.п. 3.2, 3.3 укладеного між сторонами Договору розрахунки за послуги проводяться в грошовій формі (гривні) на умовах цього Договору або Додатків до нього. Розрахунковим періодом є календарний місяць.
Згідно з умовами пункту 3.4 Договору щомісяця до 1-го числа споживач отримує від виконавця акт прийому-передачі теплової енергії та рахунок на спожиту теплову енергію. Несвоєчасне отримання рахунку не звільняє споживача від відповідальності щодо оплати наданих виконавцем послуг.
За змістом пункту 3.5 Договору розрахунок за спожиту теплову енергію здійснюється споживачем до 10 числа місяця, наступного за розрахунковим, з урахуванням залишкової суми (сальдо) розрахунків на початок місяця.
Пунктом 3.14 Договору встановлено, що розмір щомісячної плати (за відсутності засобів обліку) за надані послуги розраховується згідно з нормативами (нормами) споживання теплової енергії розрахунковим способом.
Відповідно до вимог статей 509, 526 ЦК України, статей 173, 193 ГК України суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.
Як було зазначено вище, в обґрунтування позовних вимог про стягнення з відповідача нарахованої суми основного боргу, КП «Теплогарант» посилалося на неналежне виконання споживачем умов Договору в частині повної та своєчасної оплати поставленої йому в період з 14.12.2017 по квітень 2020 року включно теплової енергії.
Під предметом позову розуміється певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої позивач просить прийняти судове рішення. Підставу позову становлять обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги щодо захисту права та охоронюваного законом інтересу. 
При цьому особа, яка звертається до суду з позовом, самостійно визначає у позовній заяві, яке її право чи охоронюваний законом інтерес порушено особою, до якої пред`явлено позов, та зазначає, які саме дії необхідно вчинити суду для відновлення порушеного права. 
Таким чином, з огляду на предмет заявлених КП «Теплогарант» у даній справі позовних вимог, порушеним правом позивача, яке підлягає судовому захисту у даному судовому провадженні, є право на отримання коштів у вигляді плати за поставлену теплову енергію за Договором про постачання теплової енергії № 43/18 від 27.02.2018, а до предмету доказування, відповідно, входять обставини неправомірного ухилення відповідача від виконання своїх договірних зобов`язань за цим правочином в частині такої сплати (підстави позову).
Разом з тим, з матеріалів справи вбачається, що укладений між сторонами Договір про постачання теплової енергії № 43/18 від 27.02.2018, предметом якого було постачання теплової енергії до об`єкту відповідача - цілого вбудованого приміщення магазину (аптека), що знаходиться за адресою: м.   Конотоп, проспект Червоної Калини, 8, діяв з 27.02.2018 до 01.01.2020 у відповідності до умов пункту 9.3.1 Договору.
Позивач стверджує про порушення його прав внаслідок несплати відповідачем вартості поставленої/використаної теплової енергії за Договором у періоди, зокрема, з 14.12.2017 (момент фактичного набуття права користування нежитловим приміщенням, що знаходиться за адресою: м.   Конотоп, проспект Червоної Калини, 8) до 26.02.2018 (день, що передує укладенню між сторонами Договору № 43/18), а також з 01.01.2020 по 22.04.2020 включно, фактично посилаючись при цьому на автоматичне продовження дії наведеного Договору.
Водночас, позивач жодним чином не обґрунтував та не зазначив у позові наявність підстав для стягнення з відповідача заборгованості за вказані періоди щодо оплати спожитої теплової енергії у позадоговірному порядку, з конкретизацією початкових та кінцевих дат періодів виникнення у відповідача відповідних зобов`язань та періодів їх прострочення по кожному місяцю такого споживання окремо.
Як правильно заначив суд першої інстанції, попри обов`язок суду вирішити наявний між сторонами спір з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів відповідних осіб, предмет та підстави позову визначаються та можуть в установленому порядку змінюватися тільки позивачем, тоді як суд позбавлений права на відповідну процесуальну ініціативу. 
Аналогічна за змістом правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 06.12.2018 у справі № 902/1592/15, від 05.06.2019 у справі № 909/452/18. 
З огляду на регламентований статтею 14 ГПК України принцип диспозитивності господарського судочинства, приписи статті 46 ГПК України, за відсутності відповідної процесуальної ініціативи з боку позивача, зважаючи на підстави пред`явлених позовних вимог, суд позбавлений можливості самостійно кваліфікувати спірні правовідносини в період до початку та після закінчення дії Договору як кондикційні - набуття чи збереження майна за відсутності правової підстави, оскільки у позові КП «Теплогарант» стверджувало про наявність між сторонами саме договірних правовідносин та посилалося в обґрунтування своїх вимог (про стягнення боргу та нарахованих на нього компенсаційних та штрафних санкцій) на порушення саме договірних зобов`язань.
Враховуючи викладене, місцевий господарський суд дійшов обґрунтованого висновку про те, що заявлена до стягнення заборгованість відповідача, що виникла внаслідок не оплати фактично спожитої теплової енергії у період з 14.12.2017 по 26.02.2018 на суму 30 554,00 грн та у період з 01.01.2020 по 22.04.2020 на суму 26 489,13 грн, що в загальному розмірі становить 57 043,13 грн, стягненню в межах даної справи не підлягає, у зв`язку з чим у задоволенні позову КП «Теплогарант» в частині стягнення з ТОВ «Слобожанська фармацевтична компанія» заборгованості на суму 57 043,13 грн необхідно відмовити.
Разом з тим, суд першої інстанції правомірно зауважив, що позивач не позбавлений права та можливості звернутися до суду з окремим позовом про стягнення з відповідача вартості поставленої йому теплової енергії у позадоговірному порядку за період, що не охоплюється строком дії Договору, із зазначенням відповідного нормативно-правового та документального обґрунтування таких вимог, з урахуванням встановлених судом у даній справі обставин.
Як вбачається з матеріалів справи, на виконання умов Договору про постачання теплової енергії № 43/18 від 27.02.2018 позивач за період дії цього правочину (з 27.02.2018 по 01.01.2020) поставив відповідачеві теплову енергію за адресою: м. Конотоп, проспект Червоної Калини, 8, загальною вартістю 76   247,96 грн, що підтверджується наявними у матеріалах справи копіями актів здачі-приймання наданих послуг № 805 від 28.03.2018 на суму 11 234,46 грн, № 968 від 25.04.2018 на суму  2 339,10 грн, № 1249 від 30.11.2018 на суму 10 122,72 грн, № 1524 від 28.12.2018 на суму 10 881,60 грн, № 170 від 30.01.2019 на суму 11 196,94 грн, № 439 від 27.02.2019 на суму 8 861,48 грн, № 716 від 28.03.2019 на суму 6 789,86 грн, № 975 від 22.04.2019 на суму 2 130,82 грн, № 1184 від 31.10.2019 на суму 454,96 грн, № 1463 від 27.11.2019 на суму 5 258,38 грн та № 1742 від 30.12.2019 на суму 6 977,64 грн, а також копіями відповідних рахунків на їх оплату.
Вищенаведені документи були направлені позивачем на адресу відповідача та отримані останнім, про що свідчать наявні у матеріалах справи докази, зокрема, описи вкладення у відповідні поштові відправлення, копії фіскальних чеків, що підтверджують надання позивачеві зазначених послуг поштового зв`язку, а також витяги з інтернет-сторінок сервісу відстеження поштових відправлень оператора поштового зв`язку.
Про належне виконання позивачем своїх зобов`язань за Договором у наведений період свідчить також відсутність з боку відповідача претензій та повідомлень про порушення постачальником умов укладеного між сторонами Договору.
Як правильно встановлено судом першої інстанції, з урахуванням положень пункту 3.5 Договору, строк виконання відповідачем обов`язку з оплати поставленої йому теплової енергії на момент звернення позивача до суду з даним позовом настав.
Однак, в порушення взятих на себе зобов`язань, відповідач вищенаведену заборгованість погасив лише частково, сплативши позивачеві 13 573,56 грн (вартість послуг теплопостачання за актами здачі-приймання наданих послуг № 805 від 28.03.2018 на суму 11 234,46 грн та № 968 від 25.04.2018 на суму 2 339,10 грн), у зв`язку з чим розмір заборгованості відповідача перед позивачем за Договором становить 62 674,40 грн.
При цьому, заперечення відповідача щодо обґрунтованості заявленої позивачем до стягнення суми заборгованості за період з квітня 2019 року з посиланням на приписи постанови Кабінету Міністрів України від 21.08.2019 року № 830 «Про затвердження Правил надання послуг з постачання теплової енергії і типових договорів про надання послуги з постачання теплової енергії», на переконання колегії суддів, правомірно відхилені судом першої інстанції, оскільки вказана постанова набрала чинності лише 04.09.2019, а в матеріалах справи відсутні докази укладення між сторонами договору відповідно до типових договорів про надання послуги, що затверджені цією постановою.
Крім того, зважаючи на положення пункту 1.6 Договору щодо відсутності у відповідача засобів обліку теплової енергії, місцевим господарським судом враховано, що обсяг споживання відповідачем теплової енергії визначено сторонами у пункті 1.5.2 Договору, за яким характеристика об`єкту надання послуг, максимальне теплове навантаження в EQ Гкал/год та нормативний обсяг споживання теплової енергії в Q Гкал/рік, розрахований згідно КТМ 204 України 244-94 «Норми та вказівки по нормуванню втрат палива та теплової енергії на опалення житлових та громадських споруд, а також на господарсько-побутові потреби в Україні», затвердженими Державним комітетом України по житлово-комунальному господарству 14.12.1993 року: максимальне теплове навантаження на опалення на об`єкт EQ - 0,01546 Гкал/год; нормативний обсяг споживання теплової енергії кожним з об`єктів Q - 34,3412 Гкал/рік, з поквартальним розподілом.
Зі змісту відповіді позивача на відзив на позовну заяву вбачається, що станом на 22.04.2020 (останній день спірного періоду постачання теплової енергії відповідачеві) та на час розгляду даної справи на відповідній території діє тариф на теплову енергію, встановлений рішенням виконавчого комітету Конотопської міської ради № 81 від  03.04.2019. Доказів на спростування наведених обставин відповідачем суду не надано.
Твердження відповідача про втрату чинності питомих норм споживання теплової енергії, затверджених рішенням Конотопської міської ради № 55 від 26.02.2018, не спростовує встановленого судом факту наявності у відповідача заборгованості перед позивачем у загальному розмірі 62 674,40 грн за актами № 1249 від 30.11.2018, № 1524 від 28.12.2018, № 170 від 30.01.2019, № 439 від 27.02.2019, № 716 від  28.03.2019, № 975 від 22.04.2019, № 1184 від 31.10.2019, № 1463 від  27.11.2019 та № 1742 від 30.12.2019, оскільки зазначені питомі норми споживання теплової енергії стосуються житлових приміщень.
Крім того, у поданому відзиві відповідач визнав факт споживання ним теплової енергії за адресою: місто Конотоп, вулиця Червоної калини, 8 (зокрема, протягом дії Договору), та вказав про відсутність заперечень проти оплати вартості цієї теплової енергії за умови належного обґрунтування позивачем її дійсного спожитого обсягу.
Разом з тим, ані місцевому господарському суду, ані суду апеляційної інстанції відповідачем не було надано контррозрахунку заборгованості відповідача за Договором чи письмових пояснень з обґрунтуванням іншого порядку та механізму обрахунку кількості та вартості наданих позивачем послуг з посиланням на законодавчі приписи.
Відповідно до ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
Боржник  вважається  таким,  що  прострочив,  якщо  він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (пункт 1 статті 612 ЦК України).
З огляду на вищевикладене та враховуючи, що отримання послуг за умовами Договору відповідачем не заперечується, а позивачем належними та допустимими доказами доведено настання строку здійснення їх оплати, водночас, доказів оплати наданих позивачем послуг відповідачем не надано, борг перед позивачем на час прийняття рішення у повному обсязі не погашений, а його розмір підтверджується наявними матеріалами справи та не спростований відповідачем, колегія суддів апеляційної інстанції  погоджується з висновком місцевого господарського суду та вважає, що позовна вимога про стягнення з відповідача суми основного боргу підлягає задоволенню частково в розмірі 62 674,40 грн. У задоволенні вимог позивача про стягнення з відповідача 57 043,13 грн основного боргу необхідно відмовити.
Крім суми основного боргу, посилаючись на несвоєчасне виконання відповідачем грошового зобов`язання, позивач заявив вимоги про стягнення з відповідача 35 758,76 грн пені, нарахованої за період прострочення з 11.12.2018 по 10.06.2020 на відповідні суми заборгованості відповідача згідно з наданим позивачем розрахунком, а також 7 983,09 грн штрафу, що становить 7 % від обрахованої позивачем простроченої споживачем суми основного боргу в розмірі 114 044,19 грн.
Відповідно до статті 611 ЦК України, у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки.
Стаття 549 ЦК України визначає неустойку (штраф, пеню) як грошову суму або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення ним зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання.
Можливість одночасного стягнення пені та штрафу за порушення окремих видів господарських зобов`язань передбачено частиною другою статті 231 Господарського кодексу України.
В інших випадках порушення виконання господарських зобов`язань чинне законодавство не встановлює для учасників господарських відносин обмежень передбачати в договорі одночасне стягнення пені та штрафу, що узгоджується зі свободою договору, встановленою статтею 627 ЦК України, коли сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
Одночасне стягнення з учасника господарських відносин, який порушив господарське зобов`язання за договором штрафу та пені не суперечить статті 61 Конституції України, оскільки згідно зі статтею 549 ЦК України пеня та штраф є формами неустойки, а відповідно до статті 230 ГК України - видами штрафних санкцій, тобто не є окремими та самостійними видами юридичної відповідальності. У межах одного виду відповідальності може застосовуватися різний набір санкцій. 
Відповідно до ч. 6  ст. 232 ГК України нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано. 
Пунктом 6 ст. 231 ГК України встановлено, що штрафні санкції за порушення грошових зобов`язань встановлюються у відсотках, розмір яких визначається обліковою ставкою Національного банку України, за весь час користування чужими коштами, якщо інший розмір відсотків не передбачено законом або договором.
В силу приписів частини 2 статті 343 ГК України платник грошових коштів сплачує на користь одержувача цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін, але не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня. 
Приписи даної статті також кореспондуються з положеннями ст. 3 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань», яким  врегульовано договірні правовідносини між платниками і одержувачами грошових коштів щодо відповідальності за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань.
Згідно з п. п. 1, 3 ст. 3 вказаного Закону платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін. Розмір пені за прострочку платежу, що встановлюється за згодою сторін, обчислюється від суми простроченого платежу і не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня. 
З системного аналізу вищенаведених положень чинного законодавства вбачається, що вказані штрафні санкції можуть бути стягнуті лише у тому випадку (якщо не встановлено законом), коли основне зобов`язання прямо забезпечено неустойкою (пеня, штраф) у чинному договорі, а також ним встановлено її розмір (встановлено за згодою сторін).
У пункті 6.2.5 Договору сторони погодили, що в разі несвоєчасної оплати споживачем на умовах цього Договору за послуги виконавця, споживач сплачує виконавцю пеню у розмірі подвійної облікової ставки НБУ (яка діяла на момент прострочення виконання грошового зобов`язання споживачем) від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен календарний день (враховуючи вихідні і святкові дні) прострочення виконання грошового зобов`язання. За прострочення виконання грошового зобов`язання понад 30 днів додатково стягується штраф у розмірі 7% від суми простроченого платежу.
Перевіривши наданий позивачем розрахунок штрафу в сумі 7 983,09 грн, враховуючи відсутність правових підстав для його нарахування та стягнення з відповідача внаслідок неоплати фактично спожитої теплової енергії у період з 14.12.2017 по 26.02.2018 на суму  30 554,00 грн та у період з 01.01.2020 по 22.04.2020 на суму 26 489,13 грн, що в загальному розмірі становить 57 043,13 грн, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що законним та обґрунтованим розміром штрафу, що підлягає стягненню з відповідача на користь позивача, є штраф у сумі 4 387,21 грн, що становить 7 % від простроченого відповідачем понад 30 днів платежу в загальному розмірі 62   674,40 грн.
Перевіривши здійснений позивачем розрахунок заявленої до стягнення суми пені, судом першої інстанції було встановлено, що такий розрахунок не у повній мірі відповідає положенням законодавства та умовам укладеного між сторонами Договору в силу допущених аналогічних арифметичних помилок та помилок при визначенні початкових дат періодів прострочення виконання відповідачем грошового зобов`язання з оплати вартості поставленої теплової енергії.
Так, зважаючи на відсутність правових підстав для нарахування та стягнення з відповідача пені, нарахованої внаслідок неоплати фактично спожитої ним теплової енергії у період з 14.12.2017 по 26.02.2018 на суму 30 554,00 грн та у період з 01.01.2020 по 22.04.2020 на суму 26 489,13 грн, що в загальному розмірі становить 57 043,13 грн, а також беручи до уваги передбачений частиною 6 статті 232 ГК України строк нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язання, колегія суддів погоджується з висновком місцевого господарського суду про те, що з відповідача протягом дійсного періоду прострочення ним виконання грошового зобов`язання за Договором підлягає стягненню 10 027,51 грн, з яких: 
1 814,05 грн - пеня, нарахована внаслідок несвоєчасної оплати теплової енергії, поставленої за актом № 1249  від 30.11.2018 на суму 10 122,72 грн у період з 11.12.2018 по 11.06.2019; 
1 930,37 грн - пеня, нарахована внаслідок несвоєчасної оплати теплової енергії, поставленої за актом № 1524 від 28.12.2018 на суму 10 881,60 грн у період з 11.01.2019 по 11.07.2019; 
1 968,82 грн - пеня, нарахована внаслідок несвоєчасної оплати теплової енергії, поставленої за актом № 170 від 30.01.2019 на суму 11 196,94 грн у період з 12.02.2019 по 12.08.2019; 
1 567,63 грн - пеня, нарахована внаслідок несвоєчасної оплати теплової енергії, поставленої за актом № 439 від 27.02.2019 на суму 8 861,48 грн у період з 12.03.2019 по 12.09.2019; 
1 178,27 грн - пеня, нарахована внаслідок несвоєчасної оплати теплової енергії, поставленої за актом № 716 від 28.03.2019  на суму 6 789,86 грн у період з 11.04.2019 по 11.10.2019; 
365,22 грн - пеня, нарахована внаслідок несвоєчасної оплати теплової енергії, поставленої за актом № 975 від 22.04.2019 на суму 2 130,82 грн у період з 11.05.2019 по 11.11.2019; 
54,18 грн - пеня, нарахована внаслідок несвоєчасної оплати теплової енергії, поставленої за актом № 1184 від 31.10.2019 на суму 454,96 грн у період з 12.11.2019 по 12.05.2020; 
563,31 грн - пеня, нарахована внаслідок несвоєчасної оплати теплової енергії, поставленої за актом № 1463 від 27.11.2019 на суму 5 258,38 грн у період з 11.12.2019 по 10.06.2020; 
585,66 грн - пеня, нарахована внаслідок несвоєчасної оплати теплової енергії, поставленої за актом № 1742 від 30.12.2019 на суму 6 977,64 грн у період з 11.01.2020 по 10.06.2020.
Враховуючи вищевикладені вимоги законодавства, умови договору та обставини справи, перевіривши надані позивачем розрахунки, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що стягненню з відповідача підлягає 10 027,51 грн пені та 4 387,21 грн штрафу, тоді як у задоволенні вимог позивача про стягнення з відповідача  25 731,25 грн пені та 3 595,88 грн штрафу необхідно відмовити.
Також, у зв`язку з неналежним виконанням відповідачем грошового зобов`язання щодо своєчасної оплати наданих послуг позивачем були заявлені вимоги про стягнення з відповідача 6 702,45 грн інфляційних втрат та 3   741,66   грн 3% річних, нарахованих на відповідні суми заборгованості відповідача згідно з наданим позивачем розрахунком за загальний період з 11.12.2018 по 10.06.2020.
Відповідно до ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. 
Передбачене законом право кредитора вимагати сплати боргу з урахуванням індексу інфляції та процентів річних є способами захисту його майнового права та інтересу, суть яких полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.
Сплата трьох процентів річних від простроченої суми (якщо інший їх розмір не встановлений договором або законом), так само як й інфляційні нарахування, не мають характеру штрафних санкцій і є способом захисту майнового права та інтересу кредитора шляхом отримання від боржника компенсації (плати) за користування ним коштами, належними до сплати кредиторові. 
Враховуючи прострочення відповідачем виконання грошового зобов`язання, стягнення з відповідача на користь позивача  процентів річних та інфляційних втрат є правомірним.
Перевіривши надані позивачем розрахунки, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що такі є правильними, а відтак, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню 605,20 грн 3% річних та 544,87 грн інфляційних втрат.
Разом з тим, перевіривши надані позивачем розрахунки заявлених до стягнення сум інфляційних втрат та 3 % річних, місцевим господарським судом правильно встановлено, що такі розрахунки не у повній мірі відповідають положенням законодавства та умовам укладеного між сторонами Договору в силу допущених арифметичних помилок та помилок при визначенні початкових дат періодів прострочення виконання відповідачем грошового зобов`язання з оплати вартості поставленої теплової енергії.
Зважаючи на відсутність правових підстав для нарахування та стягнення з відповідача інфляційних втрат та 3 % річних, нарахованих внаслідок неоплати фактично спожитої ним теплової енергії у період з 14.12.2017 по 26.02.2018 на суму 30 554,00 грн та у період з 01.01.2020 по 22.04.2020 на суму 26 489,13 грн, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що з відповідача на користь позивача підлягають стягненню 2 177,30 грн 3 % річних та 2 769,42 грн інфляційних втрат. У задоволенні вимог позивача про стягнення з відповідача 1 564,36 грн 3 % річних та 3 933,03 грн інфляційних втрат необхідно відмовити.
Статтею 129 Конституції України встановлено, що основними засадами судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.
Згідно з ч.ч. 1-3 ст. 13 ГПК України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. 
Відповідно до ст.ст. 76-77 ГПК України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
Обов`язок із доказування необхідно розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи. 
Водночас, саме позивач повинен довести обставини, які входять до предмету доказування у справі та які підтверджують факт порушення/невизнання його права відповідачем. 
Проте, всупереч наведених вище правових норм, позивачем не доведено суду належними та допустимими доказами тих обставин, на які він посилається як на підставу своїх позовних вимог про визнання укладеними додаткових угод до договору, а також лише частково доведено підстави для стягнення з відповідача заборгованості та те, що його права, за захистом яких він звернувся до суду, порушено відповідачем.
Відповідно до частини 1 статті 86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
З огляду на встановлені обставини справи та наявні в матеріалах справи докази, виходячи з меж заявлених позовних вимог та системного аналізу положень чинного законодавства України, колегія суддів погоджується з рішенням суду першої інстанції щодо часткового задоволення позовних вимог, а саме, стягнення з ТОВ «Слобожанська фармацевтична компанія» на користь КП «Теплогарант» 62   674,40 грн основного боргу, 2   177,30 грн 3% річних, 2   769,42 грн інфляційних втрат, 10 027,51 грн пені та 4 387,21 грн штрафу. У задоволенні решти позовних вимог необхідно відмовити.
За приписами ч. 1 ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Разом з тим, враховуючи положення ч. 1 ст. 9 Конституції України  та беручи до уваги ратифікацію    Законом України від 17.07.1997 N475/97-ВР    Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод  1950 року і Першого протоколу та протоколів N 2,4,7,11 до Конвенції та прийняття  Закону України від 23.02.2006 «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», суди також повинні застосовувати   Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод   (Рим, 4 листопада 1950 року) та рішення Європейського суду з прав людини (надалі - ЄСПЛ) як джерело права.
Європейський суд з прав людини у справі «Проніна проти України» у рішенні від 18.07.2006 та у справі «Трофимчук проти України» у рішенні від 28.10.2010 зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент сторін. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень.
З урахуванням усіх фактичних обставин справи, встановлених місцевим господарським судом та судом апеляційної інстанції, інші доводи скаржника, викладені в апеляційній скарзі не заслуговують на увагу, оскільки не впливають на вирішення спору у даній справі.
Згідно зі статтею 276 ГПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Враховуючи викладене, апеляційний господарський суд вважає, що рішення Господарським судом міста Києва від 12.01.2021 у справі №910/10764/20 прийнято з правильним застосуванням норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги обґрунтованих висновків суду не спростовують, у зв`язку з чим оскаржуване рішення має бути залишеним без змін, а апеляційна скарга КП «Теплогарант» - без задоволення.
Судові витрати за перегляд справи у суді апеляційної інстанції, у зв`язку з відмовою в задоволенні апеляційної скарги, на підставі статті 129 ГПК України   покладаються на апелянта.
Керуючись ст. ст. 253-254, 269, 275-284 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд
ПОСТАНОВИВ:
1. Апеляційну скаргу Комунального підприємства «Теплогарант» на рішення Господарського суду міста Києва від 12.01.2021 у справі №910/10764/20 залишити без задоволення.
2. Рішення Господарського суду міста Києва від 12.01.2021 у справі №910/10764/20 залишити без змін.
3. Поновити дію рішення Господарського суду міста Києва від 12.01.2021 у справі №910/10764/20.
4. Матеріали справи №910/10764/20 повернути до Господарського суду міста Києва.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом 20 днів, відповідно до ст. ст. 286-291 ГПК України.
          Повний текст постанови складено 26.04.2021.

Головуючий суддя                                                                                А.О. Мальченко 

Судді                                                                                          М.Г. Чорногуз

                                                                                          Т.П. Козир